IV: Zmiňoval jste se také o tom, že se podmínky českého odboje v průběhu doby vlastně zhoršovaly.
Eh pociťoval jste to nebo probírali jste to, třeba nástup Reinharda Heydricha v protektorátu?
MV: No samozřejmě, protože to postihlo i řadu lidí z odboje.
Protože bylo spoustu jich bylo, bylo zatčenejch, popravenejch.
A v Táboře ty popravy byly velký, to bylo, u tich, u tich kasáren tady, to popraviště.
Tam řadu známejch lidí, lékaři byli..
Mě osobně známý jeden, který byl ve ..
Protože já jsem vesloval ve študácký čtyřce, v tom veslařským klubu Jordán, ten vedoucího toho, ten byl taky popravenej.
Byl to právník.
Eh soused, pan Pán, kterej měl takovou dílnu, taky byl, taky byl popravenej.
Známý, známý, který byli otce blízký známý.
No a z toho odboje, tam to postihlo taky, taky řadu lidí, no.
A pak docházely zprávy zase co byli třeba spolužáci, co byli jako oběti holocaustu.
Zas jsme se dovídali taky, co zemřeli a odešli, víte, takže to bylo.
Eh mě teďko zlobí, že to lidi zpochybňujou, víte? Zpochybňujou ten holocaust.
Ješ.. já vím, že měl, že měli i, i těžší, ty židi.
Třeba maličkost v tom Terezíně, když se ráno byl, byl nástup
a ty velitelé těch světnic museli hlásit: "Eh Cela ta a ta, tolik a tolik vězňů." Soviel, soviel Häftlinge.
Ale židovská cela musela hlásit: "Tolik a tolik, soviel und soviel Stinkjuden." Tolik a tolik smradlavejch židů.
A stalo se, že jednou, ten, když slyšel před tím tolik a tolik vězňů, tolik to, tak mu hlásil taky: „Tolik a tolik vězňů.“
Oni ho tam ukopali, že si dovolil říct taky židům to.
A když jsme, když jsem už připomínal to povídání, že jsme zaváželi kolečkama ty bažiny tam,
tak každej my jsme měli jedno kolečko.
Ale židi dostali dvě kolečka
Von s prázdným kolečkem přijel a už tam měl jiný plný, musel ho vzít zase to..
Tak proto ty byli víc, víc udřený, víc zpocený.
A když je položili do tý vody, tak za dva, za tři dni byl zápal plic a oni to potom, to potom..
Ale taky to směl, měli to zlý podle, podle těch, podle těch eh..
No a samozřejmě zase ty odbojáři podle toho, kolik toho na ně prozradili, byli, tak, byli zase popravovaný už brzo, že jo.
Což.. nebylo to, nebylo to, nebylo to jednoduchý.
IV: A jak se vlastně jaksi ta organizace toho českého odboje, už nebyla tak profesionální.
Třeba začali jste si připouštět i možnost toho, že byste mohli bejt prorazení, zatčený?
MV: Víte, my jsme se už báli toho, když přestali to mít v rukou ty vojáci té, ta Obrana národa.
Protože jsme viděli, jak jsem už říkal, že oni prostě čekali už konec.
A už prostě mluvili veřejně o věci a o všem mluvili a každej to znal.
Vždyť třeba to jsme dostali takovou zprávu, že nějakej kluk, kterej jezdil..
Já nevím odkud, tady někde od Sudoměřic nebo odkud, vlakem do Tábora na to,
že ve vlaku se bavil, že, že je v Táboře u někoho parašutista.
Víte, že se tohleto doneslo a to, to bylo, to bylo, to bylo nebezpečný.
To, tohle jsme, tohohle jsme se báli a to, toho se bálo.
Podívejte se, my jsme měli schůzku ještě na Silvestra čtyřicet čtyři.. čtyřicet.. na Silvestra čtyřicet dva. {verbessert sich}
Eh u tenkrát toho vedoucího tý odbojový skupiny táborský, Vacka, kterej byl vrchní dozorce ve, ve věznici.
A von měl eh zvláštní vchod do toho jeho bytu.
A tam tenkrát se probírala ta otázka těch železničářů, který by měli dávat echo, když se povezou ty, ty věci a to.
Tak tam byla, bylo nás tam asi pět, já jsem tam byl s tím, s tím naš.. parašutistou.
Eh vyřizovali si to, probrali to. No a teďko oni chtěli jít.
On říkal: "Prosím vás, to nemůžete takhle, najednou půjdem a to, to si hned toho všimne."
Tak po jednom nebo po dvou budem tak vycházet.
Tak my vycházíme a teď my jsme byli s tím parašutistou poslední, že půjdem.
Najednou ten Vacek otevře dveře a představil nám rodinu,
manželku, syna, dvě dcery a ten syn, že byl na dovolenej z, z nasazení totálního.
A říkal: "Tohleto je parašutista, to.."
No ten parašutista byl naštvanej, že todleto to.
Tak oni říkali: "Tak pojďte si zahrát karty a todleto!"
Víte, takže, brali to prostě, prozrazovali sami sebe takhle, takhle tím.
On potom ho to strašně, strašně ho to, strašně ho to mrzelo, když potom jsme šli spolu, no. {odkašlal si}
To, víte, to už, to.. protože třeba ty to mysleli dobře.
Ale už mysleli, že bude konec, tak to nejde. Protože třeba eh..
V ten předchozí válce to nebyla tahleta, tahleta eh špionážní, ta zku.. nebyla tak silná.
Nebo bylo to trošičku jiný, že takhle si to dovolit tehdy mohli, ale tajdle ty?
Teď už to, teď už to nešlo, teď už to nešlo.
IV: Asi to období na tom táborském gestapu asi patřilo k těm nejhorším ve vašem životě, jak jsem tak vytušila.
MV: No.
IV: Potkal jste se tam třeba s tatínkem nebo s maminkou v tý době?
MV: Já jsem se potkal při výslechu s maminkou.
Totiž když ze mě nemohli nic vytlouct, abych mluvil, tak přede mnou bili moji maminku, abych mluvil.
Víte, co to bylo? Říct, dobře, já promluvím.
A oni zlikvidujou stejně mě i tu maminku!
Tak jsem ne.. ne.. neuznával, nepřiznával.
A přivedli ke mně otce, protože první ke mně přivezli toho Vacka.
Pak přivedli ke mně Jiráska, potom já nevím, ještě někoho, ale který?
Já jsem říkal: "Prosím vás, vy si mě s někým pletete, já nejsem tenhle to."
Vydržel jsem i ty, i ty když už nemohli, když už i sami nemohli ty esesáci bít,
tak mě nechali ležet a za chvíli pokračovali znova.
Nepřiznával jsem, nepřiznával jsem se, tak chtěli, aby maminka mluvila.
To zase bili mě před tou maminkou.
To vím, že to jí bylo taky strašný, ale no.
Otce přivezli jednou a otec říkal: "Já ne.."
{přerušení kvůli telefonátu}
No, tatínka tam jednou přivedli ke mně a on říkal:
"Nevím, co po tobě chtějí, já o ničem nevím, jestli ty o něčom víš.."
Tak to jsem poznal, že otec nech.. neřekl nic, nepřiznal nic, není.
No a oni hned ho přede mnou zmlátili, že, že to řekl, že to řekl takhle, no a..
A potom jsme se setkali až v tom, až v tom Terezíně, kde jsme potom dělali spolu a byli jsme spolu na tom.
No jak říkám, taky jsem ho potom dostal i do toho baukommanda, abych ho měl..
Vždycky, vždycky jsem koukal, abych, abych byl s ním, protože přece jen otec, to byla, to byla, to byla opora.
No a když jsem dělal u těch zedníků, tak taky se opravovala tam,
to byla prádelna, to bylo na rozhraní toho ženskýho dvora a takovýho dvora, co byli.
Takže jsem seshora taky viděl, na maminku jsem mohl zamávat do okna, to..
Tam jsme měli, tam jsme měli eh..
Když přijel ten Jöckel, ten velitel toho, kterej byl strašně zlej.
Tak když bylo nebezpečí, tak to, to se řeklo "Dvacet jedna", jo?
"Kolik chceš těch cihel?" – "Jednadvacet!"
To se vědělo, bacha, ten tady někde je.
Nebo řekli: "Kolik vás nastoupilo ráno?"
"Dvacet jedna. Dvacet jedna, stačí to na zejtřek?"
Tak se, když to řekl dvakrát, tak se říkalo, tak bacha, už je blízko! {úsměv}
Takže tam byly takový, takovýdle domluvený, takový domluvený věci.
IV: Když už se zmiňujete o tom Terezíně, všimla jsem si taky toho, že ten Soukup na vás mluvil česky.
To bylo obvyklý?
MV: Ne. Před, před ostatními esesákama na nás mluvil, na nás mluvil německy.
A když byl s náma, a když tam ty ostatní nebyli, tak na nás mluvil touhletou jeho češtinou, jo?
To bylo takovej .. {úsměv} A pak tam byl jeden, já už nevím, jak se jmenoval.
Ale ten, u kterýho komanda, to nevím, a ten když chodil kontrolovat, kontrolovat večer nástupy, jo,
nás počítali, jsme museli stát, my jsme se nesměli dívat, my jsme se museli dívat tupě do neznáma.
Ten když chodil, tak říkal, tak vždycky křičel: "Nepotivej na mne! Nepotivej na mne!" {naznačuje zpěvavé vyhrožování, smích}
Takže jsme taky stačili, snažil se mluvit česky. {smích}
IV: Komunikoval. {smích}
MV: No.
IV: Taky asi si myslím, že te eh vlastně stejné věznění s tatínkem, poznamenalo to nějak váš vztah i potom do budoucna?
MV: Ne, my jsme, my jsme k sobě měli takovej vztah, že my jsme si věděli, o čem jde.
Ale jenom jediná věc, když se vrátil z toho, z, potom v těch padesátejch letech, tak mi neřekl ani slovo, ani slovo.
Já jsem říkal: "Tati, co to?" – "Nechtěj vědět!"
Neřek. Neřek. A on byl na tom..
On byl na tom dost, dost zle zdravotně a oni potom nepustili ho do důchodu.
A ještě prostě přišel tam od uranu, že jo, a nasadili ho pracovně v Chýnově do eh tý, k tím pecím, kde se pálil vápenec.
Čili to byl taky.. No a on potom {povzdech} přišel o všechno, rakovina.
IV: Když se ještě vrátím k tomu Terezínu.
Říkal jste, že jste tam byli určený do transportu do Osvětimi, to jste věděli nějak předem?
MV: No to se.. ono se vždycky něco proneslo ven, víte?
Protože oni měli taky na několika těch místech měli, měli vězně, který tam sloužili.
Podívejte se, třeba tam byl v Terezíně, tam byl jeden, v Malý pevnosti, jeden, kterej byl dobrej.
A kterej dokonce svědčil na konci války proti těm ostatním esesákům.
Ten měl na starosti zásobování. A tam, protože mě..
Protože já jsem tam taky klukům kreslil už karikatury, dokonce i některý karikatury jsou ještě v tom muzeu terezínským.
Bylo jich tam víc, teď už nakonec jsem tam viděl myslím jenom tři.
No protože ty byly taky na pytlíku od mouky, kterej tam poslal někdo, něco..
Protože nebyl nějakej ten papír, tak jsem, tak takhle kreslil.
Já jsem kreslil ty karikatury a někdo mu to ukázal a on taky tu karikaturu chtěl.
Tak já jsem mu nakreslil, jak jede na motorce s ruksakem, jak mu z toho vlajou buřty a to.
On z toho měl radost, on z toho měl obrovskou radost.
No a ono se to doneslo tomu, tomu Neubauerovi.
A ten Neubauer mě zavolal a řekl, abych mu nakreslil karikaturu.
Já říkám: "No jo, ale nemám tužku a papír."
Tak mi přinesli čtvrtku, tak jsem udělal.
On mě potom vykopal, že jsem mu udělal prej židovskej nos. {smích}
Tak to, a tak, že to, ale já jsem tužky mě..
Protože jsem vždycky něco čmajznul, když jsem dělal tam ty výkresy, víte, pro ty, pro ty holky, no.
No jo. {povzdech}
Říkám, mně to kreslení opravdu několikrát pomohlo, několikrát mi to, několikrát mě to zachránilo. {odkašlal si}
IV: A když už jste pak vlastně mířil tím transportem do toho Flossenbürgu, kolik to bylo vězňů?
MV: Jé, to vám nepovím.
Protože oni nás, napřed nás vezli do, do toho eh Hofu a tam to rozdělovali.
Tam jsme akorát jednou přespali a, a tam nás potom vezli v takovým otevřeným vla..
Do toho Hofu jsme jeli v těch kukaních, kde nás, kde to bylo takový malý kukaně.
A tam nás dali šest, takže jsme museli stát.
Akorát jeden mohl vždycky sednout.
Ty ostatní museli stát. Tak jsme se střídali.
Ale z toho eh potom do toho Weidenu z toho Hofu, tam jsme jeli takovým otevřeným vlakem.
Tam nás hlídali už takový starý nějaký vysloužilí policajti němečtí.
A ty dovolili klidně, klidně kouřit vězňům a to, i když tam to nebylo možný, tajdle to dovolili.
No ale, bylo to, tak to bylo různý, víte?
Člověk se setkal s různýma takovýma věcma.
Ale musel bejt človek pořád ve střehu, aby mohl okamžitě odpovědět, aby to vypadalo jako pravdivý.
A aby to bylo pokud možno logický {úsměv}, protože nešlo to, tak.
IV: A když jste přijeli do toho Flossenbürgu, jakej byl váš první dojem z toho tábora?
MV: No, podívejte se, já když jsem se dověděl, že jedem do Flossenbürgu, říkám, co to je?
A on někdo tam potom říkal, no ale že někdo se z Flossenbürgu dostal do eh Terezína zpátky k nějakým výslechům.
A ten že jim řekl, že to je jako, že to je jako strašný a todle.
No a teďko když.. hlavně ta zima na nás působila, působila zle a..
Ale my jsme byli zase rádi, že jsme zbavili toho Weidenu, kterej byl, kterej byl samá štěnice a samá veš.
A ono tajdle {smích} to bylo potom, potom, potom taky, no.
Víte, nebylo, nebylo to..
Jak se změnilo už prostředí a už se změnili i lidi, na který jste si zvykli, že jo.
Přitom v tom Kladně už tam jsme si vzájemně pomáhali, tam to bylo, tam to bylo moc dobrý.
Ale já tam zas měl toho tátu, tak to bylo, to bylo pro mě, to byla pro mě velká, velká opora. No.
No ale brzo jsem tam našel potom zase dobrý lidi a..
A víte, to se, ty lidi se nehledaj, ty se musej potkat.
A to musí člověk na druhým poznat, co myslí upřímně, co myslí dobře a co chce a..
A to bylo, to bylo přátelství, jak se říká, napříč, napříč zeměkoule.
Tam, tam to bylo, tam to bylo potom dobrý, jako co do vztahů lidí.
No ale jinak to prostředí bylo špatný, to bylo špatný.
Že byla ta zima moc velká.
A zase třeba když někdo eh šel do drátů, i když v tej době už to bylo minimálně, jo.
Ono stačilo, protože už taky nenabíjeli přes den v jednom kuse, jo.
Tak třeba stačilo, když k tomu někdo přišel, tak ho třeba zastřelili.
A zas některej z tý věže křičel: "Jdi od toho, jdi od těch drátů!"
Vyhnal ho, hnal ho, hnal ho pryč, nechtěl střelit, nechtěl zabít. No.
Eh ale když se ještě to bylo, tak se muselo lehnout, lehnout na zem.
A ležet do tý doby, než přišli z tábora, přinesli nosítka
a odnesli toho nebožtíka zastřelenýho pryč, že jo, nebo zabitýho proudem pryč.
Do tý doby se muselo ležet na zemi, a když se lidi některý by se hejbali, tak oni to střelili,
to pokropil, tak to odnesli i ty ostatní kolem, no.
Ale tady to bylo asi dvakrát jenom za tu dobu, co jsem potom byl v tom, v tom kamenolomu.
IV: Mohl byste nám zkusit nějak popsat trochu ten režim, jaký v tom táboře panoval?
MV: No tak tam jsme ráno, ráno jsme, to jsme slyšeli, volali "Kaffeeholer antreten!"
Ty, který byli určený, že přinesou ráno..
Tak to bylo jako káva, ale říkali, ale Poláci tomu říkali herbata, čili čaj.
Ono to bylo jako když namočíte, napaříte košťata proutěný, víte {smích}, takový.
Ale bylo, měli jsme to asi půl litru, bylo to, bylo to teplý, že jo.
No a potom jsem, potom byl nástup brzo na, prostě na bloku,
spočítali nás, jestli, kolik je nás na to, jestli odpovídá ten počet.
Potom se nastoupilo na apelplac – a to se nastupovalo podle, podle komand, jo? Podle těch.
A ty, co přišli, co byli na noční, jo, tak ty stáli před branama už, ty byli taky spočítaný.
Když to sedělo, ten součet, tak to bylo dobrý.
A to chodil ten raportführer od jednoho komanda k druhýmu.
To byl vždycky povel, že jo: "Achtung, Mützen ab, rechts schaut!", že jo.
Eh a on hlásil tolik a tolik je těch vězňů z toho komanda.
Teď to spočítali, tak to bylo dobrý.
A před tím devatenáctým blokem vždycky stálo takovejch deset, dvanáct, čtrnáct vězňů, který se hlásili jako nemocný, k lékaři.
A mě když říkali: "Hele, my těm tam potřebujem v tom lágru, tak zůstaň."
A já říkám: "No jo, ale jak?"
Oni říkali: "Ty na něco přijdeš.“ Říkám: "No, já přijdu."
Když mě nic nenapadlo, prvně jsem říkal, tak já tam nastoupím, nastoupím k těm jako arztvormelder, se říkalo, že jo, tam.
Bylo nás tam asi já nevím deset, dvanáct, nevím. Stáli..
Vím, že jeden.. ten byl takhle shrbenej, dva ho drželi pod paždí, ten byl na tom nějak špatně.
Teď přišel ten raportführer, přišel, prošel,
takhle si nás, každýmu se díval do očí, já jsem říkal:
"Jéžišmarjá, už tady zejtra nemůžu bejt, to už si mě bude pamatovat."
Tak prošel, pak šel zpátky.
Pak si natáhl rukavice a toho shrbenýho, tomu dal jednu.
On se takhle převrátil, odvezli ho pryč. Jéžišmarjá, no.
Pak byl odchod do práce a ty už šli na ten revír, že jo.
To já jsem šel jenom za ten barák a hned jsem se vrátil a běžel jsem na blok, na blok zpátky.
Říkám: "Jéžíš", říkám: "Kluci, to není možný!"
Říkali: "Ty, vydrž to ještě, ještě aspoň, aspoň to."
Říkám: "No jo." Tak další den jsem si říkal: "Co, co, co udělat?“
Tak jsem si půjčil od písaře – tam byl na tom šestým bloku..
To byl, to byl Rakušan, Otto Frodel, politickej vězeň to byl.
A oni měli takovou knížku, kde měli čísla vězňů, který jsou na tom bloku.
Protože když se zapískalo v tej táborovej kanceláři, a oni museli přijít a oni jim říkali, vždycky řekli číslo,
se musel podívat, jestli je to tam, no a řekl: "Blok ten a ten".
Co bude, ten bude předvedenej, ten má nastoupit tam,
ten půjde do transportu a takhle vždycky hlásili.
Tak tu knížku jsem si půjčil, že to bylo, to byl symbol těch písařů, že jo.
Tak jsem si půjčil tu knížku, jsem se tam postavil.
A teď když šel ten raportführer, a teďko odcházel od toho bloku, sem přišel, jsem taky zařval:
"Achtung, rechts schaut, Mützen ab!“
A říkám: "Tolik a tolik vězňů se hlásí k lékaři."
Se na mě podíval, prošel to, přišel ke mě, navlíkl si rukavice.
Já čekal, takhle píchnul, on říkal: "To mi budeš hlásit každej den."
Jéžiš, já byl šťastnej. To já jsem si říkal, tak mám to za sebou.
Jo, asi za tři, za čtyři dni pískal, protože já jsem potom už ten..
Ale on říkal: "No když sis ho půjčil, tak to choď."
"Já tam budu, ne, po těch schodech dolů nahoru?” Dobře.
Pískli, tak jsem tam přišel a najednou: "Dreiunddreißigsiebenundsiebzig“.
On měl to pitomý číslo třicet tři, sedmdesát sedm, který se tak dobře pamatovalo.
Já jsem si ho takhle překryl, říkal: "Hier Block sechs, was ist mit dem Kerl?"
Já jsem říkal: "Arztvormelder." – "Na gut."
Nevšiml, prostě jsem zakryl si to číslo.
A tam byl jeden, kterej měl, kterej měl fialovej trojúhelník, to byli ty eh svědci Jehovovi, jo?
A ten Němec, a ten řekl: "Mensch, ich sehe schwarz für dich, vidím to s tebou černě!" {úsměv}
A tak jsem řekl: "Kluci, teď už nemůžu jít, protože teď už mě hledají."
"Že jsem nepřišel do toho [tzn. do továrny, kam byl původně určen na práci], a je to messerschmittka, řeknou, že je to sabotáž:"
Říkali: "Počkej, počkej, počkej ještě, to uvidíme."
Říkám: "No to říkáte už tak dlouho!"
A oni šli večer.. vydávali u prvního bloku, komu přišly balíčky
tak to vždycky, to při apelu na bloku dostali cedulku, a tak ty se dostavili pro, pro ty balíčky.
Tak oni tam šli z toho, z tý ilegální organizace a od každýho Čecha něco vymámili,
udělali z toho balík, donesli to tomu oberkápovi,
který byl nejen přes kamenolom a přes to, dvacet nula čtyři {tzn. komando 2004}, přes to.
Dali a ten mě z toho [tzn. z komanda] vyškrtnul.
Tak jsem tam byl, no.
To bylo vždycky kam se započítat, tak jsem chodil na to..
To oni, podívejte se, tam třeba do, jak jsem říkal, že byly ty čtyři bloky obehnaný tím drátem.
Ty měly.. to byly původně pro válečný zajatce.
Ty měli ty palandy dřevěný, jen tak, tam nic nebylo.
Ty měli záchod, to byl venku, to byly ty, ty jámy jenom, kam se drželi.
Tam třeba ty starý úplně spadli do toho a utopili se tam v tom, to.
No, dali tam koryta s vodou, ty byly venku v těch dvacetistupňovejch mrazech.
Se jdete mejt, teď to byl led, ono to nefungovalo,
No jo, takže se lidi ani pořádně nemohli, nemohli mejt.
Takže tam to bylo, tam to bylo špatný a tam bylo třeba těm lidem třeba nějak pomoc.
Ale tam se nikdo nedostal, jo? Tak s tou knížkou jsem se tam dostal.
A léky mi vždycky nosil Jugoslávec jeden, kterej, nevím, co to bylo, vždycky mi to dal.
Tak já jsem to donesl tomu jednomu na ten třiadvacátej blok a ten už si to rozděloval komu kdo co, to, co potřebuje.
Tak tam se dělaly takovýdle, takovýdle věci, no.
A jednou jsem tam jel večer, večer, už byl, už to bylo, to bylo právě v zimě.
A tak jsem to tam odevzdal a ještě jsme si řekli pár takovejch slov.
Taky jsem řek ty informace, který se, jak se blížej fronty.
A najednou: "Licht aus!" On byl nálet.
Všecko to zhaslo, jsem běžel, já jsem vylít.
A oni před tím, mezitím, co jsem byl tam, přijeli odněkud z Hersbrucku
nebo odkud, z pobočnýho komanda anebo s těhletěch táborů, odkud vozili ty nebožtíky.
A oni je dali na hromadu a to bylo, to byly, to byl sliz v tom a všecko možný.
A já jsem vyletěl, já jsem na to padnul, tam se na mě, ono se to na mě svalilo.
Já doběhl na blok, já byl od toho sdělanej, to, takže táta mi pomohl.
A nejen, potom mi pomohl i ten, i ten blokman, ty mi sehnali jiný šaty, jiný to.
Musel jsem se převlíct, protože to bylo, to bylo to, to bylo, to bylo nedobrý.
Ale na tydlety věci radši člověk nemyslí a.. {povzdech}
Jo, taky, usmyslili si, že prostě ta táborová kapela, která byla, jo.
Tak ta měla každej den zkoušku v tej, tam na tom prvním bloku.
A já když jsem právě se dostal na ten jedenáctej blok, když, oni řekli, říkali:
"Hele, večer chodíme tam pod okno to."
A teďko tam, tam zpívali, anebo hráli, jo a klasiku a tak.
A tam byli výborný, výborný muzikanti, jo?
A teďko tam zpíval jeden zpěvák, že jo, prostě:
"Wie sind betrügerisch der Frauen Herzen, mögen sie lachen, mögen sie scherzen."
Dobře to zpíval. No, pauza, jo.
Ten sami začal zpívat, začal, začal zpívat z Prodaný nevěsty árii.
Říkám: "To je Sobek, Domažličák, kterej zpíval v německým divadle!"
To je v Praze, co je teďko ta opera, že jo, to.
A to on tam byl, takže on zpíval.. že znal i česky i, i německy.
Ale my jsme tam, víte, chodili, protože to byla taková lázeň na duši, tu muziku poslouchat.
A že oni dávali, dávali i tu klasiku naši a českých písniček se hodně zpívalo, hodně tam, hodně tam byly.
To jsme, to jsme tam pod to okno vždycky chodili a to jsme tam poslouchali.
Ale pro, pro ty rodiny těch esesáků, pro ty těch důstojníků, jo?
Tak pro ty dělali v tej prádelně koncerty v neděli někdy a tak.
A potřebovali pro ně.. nebo pro ně dělali..
Představte si, že lékaři Češi, Francouzi, Jugoslávci nesměli dělat lékaře, vězňové.
Ty mohli dělat jen ty flégry [z něm. Pfleger], ty ty pomocníky.
Ale operoval třeba esesák, kterej nebyl ani medik.
Operoval nohu a ty dělali operace za, za přítomnosti diváků z řad těch rodin těch esesáckejch.
A pak se potřebovali bavit a vzpomněli si, a že se bude hrát házená.
Pro.. aby ty měly se na co dívat, ty, ty rodiny tam.
No a teďko jak to bude, tak se, že to bude podle bloků.
A my jsme chtěli jako Češi, protože Češi jsme hráli házenou a to, a oni že ne.
Tak já jsem udělal, tak jsem tak, zase jsem dělal plakáty, jo?
A teď když jsem, tak za třeba některej blok,
když hráli Poláci, jo, tak to z různejch bloků hráli a to,
tak jsem toho na tom hřišti udělal takhle s tím dresem, to jeho "P".
Když to bylo Češi, to byl brankář, kterej byl stočenej do toho "C" {smích} a takhle.
Tak to jsme hráli. A teďko no jo, ale, v čem?
No to já jsem si omotal hadry, co jsem měl na nohy, protože v dřevákách to nešlo dělat.
No a já jsem, protože jsem hrál, hrál házenou, já jsem hrával beka,
dokonce jsem třeba někdy i, i zaskakoval v bráně, no tak já jsem to snímal, sbíral.
A za ten první blok hrál ten lagerältester, tenkrát to byl Karl Mathoi.
On měl sice trojúhelník politickýho vězně, ale byl to, byl to esesáckej konfident, jo?
A teďko, teďko.. já jsem mu ty, ty přihrávky, já jim to sbíral, jo.
On vždycky říkal: "Scheiße mit mit mit deinen guten (???)." {smích}
A teďko, teďko najednou si na to vzpomněl..
Protože nevyhráli a my jsme vyhrávali, takže stejně, protože tam byli Češi.
A když jsme hráli, tak za to, že jsme hráli pro pobavení tamtěch, jsme dostali zbytky z esesácký kuchyně, z oběda.
No to misku pořádnou, to já jsem si vždycky vzal dvě, abych jednu donesl tátovi. {smích}
A teďko on, protože to nevyhrával furt, tak on usmyslel, že udělá výběr lágru.
No a samozřejmě, že si mě do toho vzal, do toho, protože jsem mu to sbíral, to.
Já jsem říkal: "No jo, ale to já nemůžu, já takhle v těch hadrech nemůžu hrát, to nejde."
A on vám mi se.. říkal, jaký mám číslo. Já říkám: "Já mám pětačtyřicet." {smích}
Jo, on mi přinesl, to byly asi osmačtyrycítky, ale to byly..
To byly boty, co měl Afrikakorps, s těma gumovýma podrážkama nebo takovejma plyšovej.. těma, měkkejma podrážkama, takový.
No to se mi v tom pěkně chodilo, to bylo krásný.
Jenže mně je před pochodem smrti někdo ukradl. {úsměv}
No tak, tak on mi vždycky říkal..
Vždycky, když jsem, když jsem mu sebral míč, tak vždycky: "Scheiß mit deinen Gurken (???)."
Oni to byly zelený boty takový, to.Takže i takovýhle, k takovým věcem se člověk, člověk dostal.
Jo potom ještě jedna věc.
Večer vždycky při těm apelu, najednou hlásili sonderbau, jo?
To já jsem říkal, a teďko vždycky vyvolávali Němce, akorát ty.
Jsem říkal, no tak "zvláštní stavby", tak to je, tak to budou na, na tom sídlišti těch esesáků něco jim tam opravovat a dělat po, po šichtě tak.
No a pak když jsem se dostal na ten blok, tak mi říkal ten blokman: "Heleď, odveď je na sonderblock."
Já jsem říkal: "Do kterýho to?"
"Ty nevíš, co je to Sonderbau?" To byl bordel.
Tam byl nevěstinec a to bylo za .. ehm tím, za tím arestem takhle vzadu.
No a to já netušil, nevěděl jsem, jsem musel odvést a tam je předat tomu.
Jo, a tak jsem se dověděl, že tam zvlášť Němci můžou i k Němkám, ty
že tam maj asi, já nevím, čtyři, pět, nevím.
A ty ostatní, takže měli Polky a snad Francouzky nebo jednu Franc.. nebo to.
Takhle takhle, a oni že platili, hned dostali lágrový marky takový, to podle toho, kdo co dělal.
Já jsem dostával dvě, dvě za měsíc, že jsem dělal v tom skladišti.
Tak za ty dvě za měsíc jsem si koupil takovejhle hrneček hořčice.
Protože to jsem si dával do tý, eh do, do tý, do toho poledního jídla.
Protože to bylo stejně pořád stejný, žádnou chuť, tak aby to mělo nějakou chuť.
No a ty to chodili utrácet do, do toho. No ale většinou tam byli samí, samí Němci jenom. No.
Takže byly i takovýdle, takovýdle věci, o kterejch človek, o kterejch človek netušil.