IV: Mohl byste nám popsat, eh jaké byly vztahy mezi jednotlivými skupinami vězňů ve Flossenbürgu?
Ať už řekněme z národnostního nebo z toho funkčního hlediska?
MV: Podívejte se, tak.. {odkašlání} Samozřejmě ty národní skupiny měly taky, taky svoje, taky svoje kolektivy, protože..
A to si vyráběli všichni.
Protože měli takovou skupinu, která bude pomáhat těm, který jsou na tom hůř nebo kterejm to..
Ale pomáhali si i vzájemně, to nemuseli bejt jenom, jenom od jedný tý národnosti.
Třeba taky na tom baráku, na tom bloku se to propojovalo.
No samozřejmě, že všichni lidi nejsou stejný.
Taky se našli takový, který třeba eh byli takový nějaký, nějaký jiný.
Ale třeba ty političtí vězňové šli eh s těma ostatníma, celkem si dobře rozuměli.
I ty třeba, ty „vyznavači Bible“, jo, ty bibelforscher jak jim říkali, ty svědci Jehovovi.
Tak taky šli dobře. Ale u nich bylo zajímavý to, takže oni za každou cenu vždycky mluvili pravdu.
A když třeba nesměli, jsme přišli jako nováčci, oni s náma nesměli mluvit.
Ostatní nesměli nám dávat informace, tyhlety klidně šli a ty informace nám dali.
Ale když třeba esesáci tušili, že se tam něco připravuje, nějaká taková..
Tak je chytili a ty zase všecko vyzvonili. {smích}
Takže to bylo takový, takový složitý. Ale takhle vzájemně, vzájemně, vzájemně si pomáhali.
Eh samozřejmě i když třeba, když jsem byl v tom kolektivu, kolektivu v tom skladu.
Tak tam byl mezi námi taky jeden, kterej byl jako.. měl ten růžovej trojúhelník s tím černým tím. {tzn. homosexuál}
A byl docela fajn, docela kamarádskej a byl to Němec a, a šel s tou, šel s tou partou.
No.. eh tam jsem jedině s těma až na některý výjimky, s těma zelenejma, jak jsme říkali, to nešlo.
Eh třeba tam na tom šestým bloku, tam bylo několik s černým trojúhelníkem.
Oni tomu říkali, že jsou to „práce se štítící“.
A byli to, byli to Romové nebo Sinti, že jo, tak to.
A ty večer vždycky zpívali, za, za každé situace {smích}, no taky nic to nebylo, no.
Tak celkem, celkem kde to šlo, tak tam si, tam si lidi pomáhali.
Samozřejmě ty kápové, ty, co stáli to, a potom ty jejich přisluhovači, víte?
On každej ten, každej ten kápo měl takový ty, ty poskoky.
Třeba když nám dali tu polívku na pracovišti, no tak oni napřed museli pro toho kápu vybrat ty brambory, oloupat je.
Dal jim ty brambory, dát jenom třeba, třeba tu mrkev, nic víc k tomu.
Ale zas toho hodně. Takže na ty ostatní nezbylo tolik, kolik zbejt mělo.
No a samozřejmě když to dali tomu kápovi, tak to udělali taky sobě.
Tak ty šli, ty šli jako ehm proti tamtěm vězňům, protože cítili, že jsou, že jsou něco víc, no. {povzdech}
Eh třeba ty kápové požadovali, když třeba viděl, že někdo dostal balíček,
tak po.. požadovali, aby z toho něco dostali, aby tohleto chtěli, jo?
Potom si pama.. pamatuju, že některý lidi dostali zejména od nás na Vánoce třeba z domova vánočku.
Oni neříkali vánočka tomu, říkali weissbrot.
A samotný si to nevzali, musel si k tomu sehnat marmeládu.
Protože bez marmelády to {smích}, to, to nejedli, no.
Různý byli takhle, ale jak jsem říkal, mě třeba pomohl ten, ten Rus na tej, na, na tom pochodu.
A třeba i ten, i ten civilní zaměstnanec na tom .. ten civilní mistr, že vždycky dal nějakej ten chleba,
protože jsem pro něj zase udělal todleto.
Víte, lidi jsou, lidi jsou tak různý.
Ale kdo chtěl bejt člověkem, tak byl člověkem.
IV: Zmiňoval jste tady různá označení těch vězňů.
MV: No.
IV: Jak byli označení Češi?
MV: Češi? No takhle. Češi měli u toho trojúhelníku..
Ale Češi jinej trojúhelník než, než červenej neměli, to byli jenom političtí vězňové.
Měli písme.. ve všech koncentračních táborech měli písmeno "T", protože Tscheche se píše t-s-ch.
Jenom ve Flossenbürgu jsme měli "C", protože tam dřív než Češi byli dva Turci, protože ty měli, ty měli "T".
Ale zato třeba Poláci měli "P", že jo. Němci, ty neměli nic, ty měli jen to..
Rusové měli "R", Španělové měli "Sp", eh Francouzi měli "F".
Španělové měli.. eh "Sp", Španělové, že jo.
No, každej, každej měl tudleto, tudleto, tudleto označení.
A potom ještě byly takový zvláštní.
Třeba trestný komando mělo takovej, takovou, takovou kolečko asi takhle, takhle velký, pod tím číslem.
A černý to bylo, to bylo trestná, trestný komando.
Ja jsem mluvil o tom, o tom Němci, kterej pomáhal už v tom Sachsenhausenu těm Čechům.
Ty měli, ty dostali modrý kolečko, to byl blaupunkt.
Třeba eh nějaký čelný komunisti, to byli zase Němci
ty, ty byli jako rotkommunisten jim říkali, rudý komunisti, ty dostávali takový to kolečko červený.
Eh kdo měl třeba pokus o útěk, tak to bylo bílý kolečko, v tom červená jako dvoukoruna, taková červená tečka.
No takový, takový věci tam, tam dávali.
Jo potom jednou dali se, proti se vzbouřili proti jednomu zlýmu kápovi na komandě v Mülsenu
a bránili se a napadli toho, napadli toho kápu.
No a oni je odvezli všecky a dali je..
Tam byl pod jedenáctým blokem hned za kuchyní byl jenom půl blok něčeho, tak je dali tam.
A ty dostali, měli tam písmeno "M" a ty museli v zimě bez kabátu, bez toho..
Dokonce někdy museli dělat, chodit bosi, aby se, aby je zlikvidovali za to, že se vzbouřili kápovi.
No, ale třeba, víte, mně pro ty..
Eh pro ty vězně, jak jsem říkal, na tom, na tom třiadvacátým bloku, kde nedostávali ty léky, tak mně to nosil Jugoslávec lékař.
I když tam byli třeba Češi, ty zas měli zas někoho jinýho, tak to..
Snažilo se to dávat, propojovat, aby, aby vznikl tak, taková byla skupina lidí.
Bylo to, bylo to různý, no.
Samozřejmě každá ta národnost měla nějaký ty svoje takový ty {smích}, no.
Dokonce i třeba některý národnosti byly takový skupiny, který byly takový a takový a taky sami mezi národnosti, to bylo.
Víte, jak je to dneska, taky tak {smích}. No.
IV: A oblečení, to jste tam fasovali?
MV: No oblečení, tak první vězňové, ty měli obyčejný, tomu říkali zebraantung eh anzug, že jo, zebrovitý šaty, ty pruhovaný.
No ale potom, protože těch vězňů už bylo víc, než bylo k dispozici těch pruhovanejch šatů,
tak ty pruhovaný šaty dostávali ty, co dělali na venkovským komandu.
Třeba z Flossenbürgu jezdili do nádraží, tenkrát ještě tam existoval, existoval vlak, dneska už ten vlak tam není, eh do Flossu,
eh nakládat, nakládat do vagonu ty křídla [tzn. součástky do letadel] a to.
Tak tam měli pruhovaný šaty.
Kdežto my ostatní jsme měli po.. civilní šaty po zemřelejch Němcích.
A tak jsme měli prostě tady velký písmeno "KL" na prsou a na zádech čáru a zase "KL".
A namalovaný lampasy, na tmavejch šatech bí.. to bylo bíle, na světlejch šatech to bylo červeně.
No abysme, abysme byli vidět, aby si nás, aby si nás každej všímal.
Víte, tam z toho Flossenbürgu, tam nešlo, tam nešlo utéct.
Tam jednak ty dráty byly pořád pod proudem, jednak byly eh ty strážný věže s kulometama a tak.
Eh kromě těch kamennejch strážních věží byly ještě v lese a v tom takový jakoby posedy myslivecký.
A to byly taky, taky strážný věže, hlídali, hlídali všecko.
To, to nešlo, nešlo.
IV: A kde se vůbec nacházela ta hala, kde jste vlastně montovali ty Messerschmitty?
MV: Ta hala, ta byla kousíček od toho, od toho tábora vlastního.
A byla obehnaná drátama spolu s kamenolomem.
Protože tam byly ty..
Ono prakticky v těch bejvalejch halách, těch kameníků, vznikly ty první, ty první haly Messerschmittů, jo?
No až potom, potom během doby tam ještě postavili další velký haly, eh protože potom dělali celý letadla.
Jo tak ty haly, to už byly zděný a byly velký.
No ale taková zajímavost, když docházel materiál, tak tam zavedli takzvanej Zerlegungsbetrieb.
Prostě tam přivezli vraky letadel, ty se rozmontovávali.
A to, co bylo dobrý k použití, se ještě používalo.
Ale teďko tam našli v tom některý ještě pohonnou směs.
A někdo tam vymyslel něco, udělali z toho jako kořalku, z něčeho takovýho.
Ale oni byly různý ty směsi a teď, teď to používali.
No a pak se stalo, že jednou to udělali
a to bylo pro ty, pro ty prominenty to donesli až do lágru a oni oslepli.
Spoustu jich oslepli.
A ty potom dva, jeden to byl Němec a jeden, já nevím, co to bylo za národnost ten druhej, ty zahnali do drátů.
To bylo poslední, co jsem viděl, že je zahnali do drátů, aby je tam zastřelili.
A toho už vedli ukázat po celým táboře, všema blokama ho provázeli.
Ten byl zmlácenej, sotva stál, ten, co to udělal.
Protože si dovolil ty nejhorší kápy a ty nejhorší blokmany takhle oddělat, že přišli o oči, že, že oslepli.
No jo, byli takovýdle.
Byla tam ještě jedna zajímavost. Jeden Čech, byl to inženýr Vladimír Odvody.
To byl původem Domažličák, on působil v Praze.
A ten byl na bloku s kamarádem, kterej měl na starost stravovat nebo živit, schránit psi, strážní psi.
Zatímco my jsme dostávali jenom ty br.. ty..
Když jsme dostali bramboru, tak jsme byli rádi, tak ty psi dostávali maso. {úsměv}
A protože to bylo taky na kosti, tak ten Odvody si udělal z jehly vidlik.
Tu si, mu někdo nabrousil někde ve fabrice, a on vyřezával z těch kostí figurky do eh k šachům.
A ty jsou právě taky na tej výstavě výtvarných věcí {tzn. na výstavě „Vzpomínka. KT Flossenbürg očima vězňů“}.
A to dělal figurky, to byly postavy, to nebyly jenom jako nějaký ty špalíčky nebo to.
On, on mi říkal: "Nejhorší bylo, když jsem chtěl udělat dámu jako Akt."
"Vždyť já jsem v tej době neviděl nahou ženskou ještě v životě, protože jsem přišel jako mladej kluk, jako skaut."
Z Děčína, protože byli rukojmí za, za Smudka {Jan Smudek, 1915 - 1999}.
Eh víte, takže tam třeba lidi třeba v těch dílnách zase pro ty mistry dělali takový různý věci z tich..
Víte, vybrousili figurky a to, protože tam byly takový ty, ty umělý sklo..
Takový ty, ty, já nevím, jak se to jmenuje, ty plasty takový všelijaký, tak z toho dělali věci, no.
Děla.. dělali, měli věci, měli věci na památku.
No a já {smích}, když si vzpomínám věci na památku..
Tak když jsem byl na tom Kladně, tak si ten šéf gestapa kladenskej v Lidicích někde zabral malovanou truhlu.
A ten jeho zástupce, ten plukovník nebo jakou už měl hodnost nevím, chtěl taky takovou truhlu mít.
A tam byli truhláři, ty byli z Roudnice. Z Roudnice myslím.
Přišel: "Človeče, dovedl by si namalovat takovou truhlu?"
Já jsem říkal: "No, kdybyste mi udělali ten podklad a to a sehnali potom olejový barvy, tak bych to udělal."
Tak oni tu truhlu udělali, to mi dali.
Prostředek byl světlej, žlutej, po stranách byly pásy takhle široký modrý, no a..
A teď ale o tom, to nesměli vidět ostatní gestapáci, aby..
Protože to bylo načerno tam potom, to i když byl vysokej důstojník.
A tam byl nějaký vězeň, nějakej pan Moule, to byl prasečkář {tzn. byl vězněn za hospodářský delikt}.
Ten tam pečoval asi o tři nebo čtyři prasata, to bylo pro esesáky.
Tak jim to..
A ten měl takovou kůlnu, tak tam to bylo na střeše na kůlně, tam jsem to maloval, jo?
Tak já musel, jeden den jsem dělal bíle všechno, ty bílý věci, jo?
Pos.. pak jsem musel otočit zase, ono to den schlo.
Pak žlutej, pak červenou, modrou, takhle jsem to dělal.
No jo, ale oni tam v noci vlezly kočky a mi to všecko, všecko rozmazaly! {smích} Jo?
Tak takovýdle, takovýdle věci tam byly.
Takže jsem se dostal taky k barvám.
A kluci říkali: "Ty, hele, namaluj nám, ať máme vzpomínku na to."
"No tady ty četníci, oni mi to pronesou ven, do, na poštu."
Jsem říkál: "No tak. Když ty, co chodi.."
Tam bylo jedno komando, který chodilo vybírat.
Taky jsem tam byl dvakrát na tom komandu, to nebylo dobrý komando.
Bylo to v lesích, tam byl rybník.
A oni bagrovali z toho rybníku bahno, jo? To bylo bahno vysokej.
Potom zase po takovejch prkýnkách houpavejch se jezdilo s kolečkem a vyváželi to bahno ven.
Z toho rybníku bralo krutihlavský nádraží vodu.
Jsem říkal tam ..Protože tam taky museli porazit nějakej strom a tak.
Tak jsem říkal, ať si nakrájej takový ty plátky, ty se ohoblujou.
Jsem na to kreslil, že jo. Někomu jeho karikaturu.
Někomu chtěli "Kladno, ty černé Kladno". Takový ty jsem dělal.
A když jsme se pak nastěhovali v Praze a manželka šla k dětský lékařce s tou první dcerou.
A najednou ta sestra u tý říká: "Paní Volfová, nebyl váš manžel za války zavřenej?"
Ona říká: "Byl."
"Nebyl taky na Kladně?" – "No byl."
"A nemaloval taky?" – "No maluje."
"Jé, tak mu řekněte, my máme od něj obrázek, Kladno."
"Ale nezlobte se, my to doma máme pověšený na záchodě." {smích}
Tak takhle dopadly některý ty, každej..
IV: Svět je malej. {smích}
MV: Každej chtěl mít doma nějakou, nějakou vzpomínku na to.
Víte, to znamená taky, že ty, že ty lidi, ono to pomohlo, že zapomněli na to, na to strašný.
A že když mysleli na vzpomínku, tak počítali s tím, že se vrátěj a že budou mít tu a to.
Každá taková věc, když někdo někomu mohl pomoc, tak to každá věc taková posilovala, víte.
To mělo obrovskej, obrovskej, obrovskej význam.
Já sám jsem byl mnoha lidem vděčnej za to, když pomohli a když..
A tak jsem se snažil taky pomáhat, když, když to šlo.
IV: Zmiňoval jste se taky o tom, že bylo zvláštně značeno třeba trestné komando.
Eh jaký se tam praktikovaly tresty?
MV: No, to bylo tam původně trestní komando byl ten kamenolom.
Ten byl v tej první části.
Ale potom, když už jsem tam já byl, tak už to trestní komando neoznačovali.
Automaticky šel každej do toho, do toho, do toho kamenolomu.
No, tresty byly, protože tam byl, tam byl.. říkali jsme tomu bunkr {z něm. Bunker}.
To bylo vězení ve vězení, tam byly, tam byly ty ajnclíky, čili pro ty vězně.
Tam potom byli i ty, i ty prominenti.
Tam třeba byl, byli ministři maďarští.
Tam třeba byl Churchillův synovec, kterej byl sestřelenej z leta.. z letadla.
Tam byl belgickej král Leopold s rodinou.
Tak ty byli, ty byli v tom, v tom trestním tom.
No a kdo tam šel z trestu z vězňů, tak ty dostávali denně vejprasky.
A to bylo, to bylo, to, nebylo dobrý, no.
Eh třeba na bloku odmítli někomu dát jídlo.
A anebo nechali ho stát, musel stát na nějakým místě a nesměl se vůbec pohybovat, jo? {odkašlal si}
Tresty byly tam takový zvláštní.
No a zejména ty právě ty, ty kápové a ty, ty si to vyřizovali hned.
Ty měli ty býkovce a takový hadice a tím mlátili a jak to, jak to šlo.
IV: Vlastně v blízkosti toho koncentračního tábora byla i ta, bylo i krematorium.
Ale už to pak nějak vlastně nezvládalo ty přívaly?
MV: No, to krematorium je tam, tam dneska když tam přijdete, tak tam máte jak, to vypadalo.
A tam byla taková, taková šikmá plocha, taková a tam už ty mrtvý..
Protože když těch mrtvejch.. ze začátku ty mrtvý nosili na nosítkách tam.
Jenže potom těch mrtvejch umíralo moc, tak je donesli nahoru.
Protože to krematorium bylo v údolí,
hodili a pouštěli je tam, pouštěli je tam jako po tobogánu do toho.
Protože už by to nestačili takhle s tím, tím se nosit.
Tak to bylo, tam to, to krematorium, to nestačilo.
O tom je tam právě ta, ta mohyla nebo pyramida z lidskýho popele, to je tam.
Vidíte, a tam je právě to, to číslo těch zemřelejch přes těch, přes těch třiasedmdesát tisíc lidí.
No a todleto zpochybňovali třeba němečtí žurnalisti.
Říkali, počítali, jaký jsme měli čísla: "To nemohlo bejt!"
No oni nevěděli, že jsme dostávali ty čísla po mrtvejch, jak už, jak už jsem říkal.
Nevěděli, jaký číslo byl, bylo nakonec.
Všechno zpochybňovali a však já támhle mám taky knížku, kterou vydali tam v Německu o Flossenbürgu.
A tam je právě ta tabule s těma počtama a mně jí dal..
Byl to sudetskej Němec, kterej byl pucflekem u generála Ostera, kterej tam byl popravenej.
To byli.. ten patřil k těm atentátníků na Hitlera.
A ten tam byl taky, ale on žije, on žije v Markredwitz, ten, ten sudetskej Němec.
Ten mi vždycky psal a vždycky píše jedno slovo česky, dva německy {úsměv}, zase česky.
A ten tam mi to podtrh a "Třicet tisíc jenom!", vykřičník.
Protože holt nevěděl, on tam přišel na konec poslední dni, takže to znevažoval.
No ale teď jsme to právě eh dali dohromady, že, že musíme vyvracet ty, to všecko, co tam bylo nanešený.
Tak tohle číslo, ty v tom památníku eh už prozkoumali všechno možný.
Byli si i do Spojenejch států pro to, co odnesli ty Američani, ty údaje, to.
A teď zjišťujou, že některý číslo se opakuje u, u různejch jmen, takže nám dávaj za pravdu.
Od.. zpochybňovali, nechtěli věřit, že tam byla dělaná ta, že tam byla dělaná ta, eh ta plynová komora, že to tam dělali.
Říkali: "Tady v tom plánu je napsáno, napsáno, že je to odvšivárna."
Já říkám: "Vy jste neviděli, co tam napsali všecko?"
"Co to bylo Fall Grün? Co to bylo ty, tydlety ty.. co to byla Křišťálová noc?"
"Dávali někde v noci křišťál?! No byly to vraždy!"
Vždyť oni měli pro všecko takovýdle, takovýdle symboly, takovýdle, takovýdle hesla.
No a eh tam právě z toho hochbauamt, z toho, z toho Weidenu, když to tam dělaj, tak tam přišli..
Eh ta paní Bücherlová, to je ta vedoucí inženýrka, říkala:
"Podívejte, my jsme našli támhleto, támhleto, kde, kde to bylo?"
Já jsem jim to ukázal. Oni dělali hloubkový vrty.
A dokázali, že tam opravdu něco takovýho mohlo bejt, protože tam takovýdle věci našli.
Víte, vždycky přiš.. a vždycky přijdou, přijdou se zeptat:
"Pane Volf, co myslíte, bylo támhle něco nebo todle."
"Nebo kde byste potřeboval, my to prozkoumáme."
Víte, to jsou opravdu lidi, který pro to, pro to dělaj..
Eh a chtěj to opravdu zachytit, zachytit pravdivě a dobře.
Eh máte třeba.. eh když je tam to výročí..
Tak ne, eh k výročí to, to chodíme jenom když je takový to kulatý výročí tam.
Jinak se scházíme právě v tom, v tom červenci, protože ono v dubnu tam vždycky nebejvá pěkný počasí.
A právě v tom létě, v tom červenci, tam můžou bejt i ty mladý z celý, i z celý Evropy.
S nima tam besedujeme, besedujeme a takhle děláme.
No tak oni chtěji poznat todleto, chtěj vidět todleto.
Víte, přijdou a zeptají se.
A takže můžeme i před těma dětma tam něco ukázat, aby se tam našla, aby, aby se vidělo to.
Eh dělají tam pro to lidi, dělají pro to lidi dost.
A my jsme za to vděční, že to dělají tak, že to dělají tak, tak poctivě.
Vždyť ten bejvalej starosta, pan Werner, ten je dneska, dělá tu..
Eh pečuje o, o tu nadaci, o ten Flossenbürg, co dostaly ty, ty bavorský koncentrační tábory.
I ten novej starosta Kick, ten je výbornej.
Ty učitelé jsou, jsou dobrý, oni provádějí děti.
Eh když už přijdou výpravy a nemaj dost průvodců, tak oni zavolaj do školy..
A ten.. dají dvě třídy dohromady, ten uvolněnej učitel přijde a provádí, provádí tím táborem.
A oni chtěli a chtěli, abysme šli s nima, abysme jim řekli.
A když to oni prová.. tak abysme tam, tak říká: "Co myslíte? Dobrý, dobrý?"
My říkáme: "Bacha, tadydle to ne."
"To se jenom tvrdí, ale pravda je, pravda je takovádle."
Víte, takže, takže chtějí, chtějí to dělat poctivě, ale děláme to, děláme ruku v ruce teď.
Podívejte se, když před asi čtyřma lety za mnou přišel, tam to byl tenkrát ..
Teď už je, teď už je mrtvej, on byl radním, eh pan Schwägerl.
On tam měl, ona tam, penzion tam měl.
A říkal: "Pane Volf, víte, my máme tady pěveckej sbor mužskej."
"A oni by chtěli v květnovejch dnech v Praze někde uctít památku Čechů, který zahynuli ve Flossenbürgu."
"Mohl byste nějakým způsobem zařídit?"
Říkám: "Jéžišimarjá, jak já to zařídím v Praze?"
Ale pak mi došlo, že můj spolužák, monsignor Vladimír Vyhlídka, je děkanem kapitolního chrámu na Vyšehradě.
Tak jsem mu zavolal, říkám: "Vladimíre, hele, ty by chtěli to."
On říkal: "No počkej, to bych musel tady na kapitolu to projednat."
"Ale eh zjisti mi, co by, co by tam mohli zpívat a to."
Tak oni takový to Te Deum a takový ty běžný věci a on to je krásnej pěveckej sbor, opravdu pěknej.
Já jsem mu to dal, on to projednal, říkal: "Dobrý, přijedou."
Tak ty přijeli, já jsem je tam přivedl.
A ono zrovna bylo takový počasí, tak pršelo.
Jsem tak, ja nevím takovou bundu, černej svetr, tady rolák k tomu.
Tak jsme napřed jednali s tím Vyhlídkou.
On říkal: "Jo dobrý, ale já bohužel mám, sloužím mši v jiným kostele."
"Tajdle to bude sloužit pan probošt. Tak to proberte s panem proboštem."
No, dobře, tak ten označil do toho, v kterejch místech kdy tam co bude hrát.
To.. s nima šel nahoru na kúr.
Teďko oni dostali všichni, dostali o tom Vyšehradě, o tom Vyšehradu dostali historický, o historii toho knížečky každej a takovej..
Strašně se jim to, strašně se jim tohlety, výborně, jim se líbil ten kostel, že je krásnej a todleto.
A teď když se dověděli, že je to jeden z těch nejstarších a že tam, že jo..
Eh jsme řekli o Libuši a o tomhletom všem, o Horymírovi a tak, jéžišmarjá, ty byli nadšený!
A lidem se to strašně líbilo.
Já jsem napsal pro toho faráře, jsem napsal, že jsou to z toho, že je to mužskej pěveckej sbor z toho Flossenbürgu
že byl ten koncentrační tábor a že chtěj tam udělat a todleto.
No, a strašně to bylo fajn.
A (???) potom říkali, že musím s nima na večeři, a že musím přivést manželku.
A tak přišli, že pro mě se zastavěj s autem.
Dobře, zastavili s autem, odvezli na Strahov do toho.. Tam udělali ten..
A potom už se končilo, tak najednou říkali: "Já tě.."
Ten mi říkal, protože mě znal akorát ten vedoucí toho pěveckýho sboru a tenhleten pan Schwägerl, ostatní..
říkal: "Počkej, tady Tě musím představit, víš."
"Oni si to tvý, oni když mluvili s děkanem, oni mluvili s proboštem.."
"A oni si to tvoje jméno přeložili a oni mysleli, že jsi kardinál Vlk." {smích}
No tak jsme to.. tak jsme tam dali todleto. A ty byli, ty byli výborný.
No a potom ten, ten katolickej farář za mnou přišel ve Flossenbürgu a říká:
"Pane Volf, ty měli takovou radost, že v takovým krásným kostele mohli zpívat a to."
"Eh pozvete toho vašeho přítele, toho děkana, ať taky přijde sem."
"Já ho, já ho pozvu, řekněte mu, ať se nebojí."
"Já ho pozvu na, bude u mě tady na faře." Všecko.
Tak ho tam pozvali.
On taky mohl během tý, tý ekumenický bohoslužby v tom, na tom Vyšehradě v tej kapli, mohl česky říct tam pár slov jenom.
Eh a vyzval k nějaký takový ty náboženský písni.
Takže víte, i takhle to, vždycky se jeden dává toho druhýho poznává.
Víte, já říkám každý takhle dobrý přátelství přes ty hranice, to je nutný, to je potřeba.
Protože jinak, jinak, jinak to nejde, nemůžou bejt takový nějaký zášti.
Musí se dbát, aby se neopakovalo to zlý.
Vždyť mně, mi tam vždycky je.. Když jsem říkal, když se scházíme v tom létě.
Tak vždycky tam potom ten poslední den, než se jdou klást věnce tam, jsme tam u toho, u toho, eh u toho bunkru.
Tam jsou daný věnce od všech těch národů a teďko zahajuje to Jörg Skriebeleit.
Potom mluví vždycky je nějakej, nějakej politik z některýho státu, vždycky z jednoho státu toho pozvou.
Potom někdo za vězně, to mluví.
Potom mluví ty, asi ze čtyř národností ty děti, co si připravily, a to tam, tam říkají.
No a mě asi před třema lety, určili mě, abych mluvil za děti, za ty vězně {opravuje se}.
A já jsem říkal, že mám, že se scházíme s těma mladejma tam každoročně.
A že máme radost, že ty mladý mají zájem.
Ale že z těch poznatků, který získají, že vyvozujou důsledky.
Ale vyvozujou důsledky tak i všichni dospělí, zejména politici?
Nerostou zase další nadlidi a to?
Tak rovnou sem, rovnou sem říkal, mluvil jsem o tom, co je třeba.
A tam tenkrát byly dvě nějaké šlechtičny a šlechtic němečtí,
kteří byli za války ne ve Flossenbürgu, ale oni měli domácí vězení ve svým tom.
Ty za mnou běželi.
Strašně mi děkovali, že jsem mluvil dopředu, když jsem jenom nevzpomínal to, co bylo.
Ale že jsem nasměroval to dopředu a že takhle to je dobrý.
A potom i Němci mě tam chytli a taky se jim strašně líbilo.
Víte, ono je třeba mluvit otevřeně a ne, nekašírovat jeden před druhým.
Já každýmu to řeknu rovnou.
Vždyť, eh byl jsem tam..
Prostě bylo v Německu před volbami a přišel tam prvně do Flossenbürgu pan, bavorskej ministr vnitra, Beckstein.
A to je Stoiberův, Stoiberova pravá ruka. A ten tam byl prvně!
Prvně, nikdy tam předtím nebyl. {důrazně} No bylo před volbama asi.
No a ona tenkrát tam s náma byla předsedkyně toho svazu, chtěla vidět, ta Dvořáková tam přijela. {předsedkyně Československého svazu bojovníků za svobodu}.
Teďko ten Beckstein, ona: "Nechoď tam, nechoď tam!"
Říkám: "Prosím tě, co mi říkáš, nechoď tam?"
"Tam, tam na mě čekaj děti, chtěj mě.."
Tam třeba, třeba ty německý děti chtěj, abych s nima chodil já.
Tak já jsem tam, fotografie přinesly asi troje noviny.
Kolem mě ty děti, no děti, to už byly takový devátá třída a nebo takový, s učitelkou.
A teď šel ten Beckstein, že jo, Jörg musel s ním (???).
Ten Beckstein kouká, co se tam děje a Jörg mu říká:
"To je pan Volf z Prahy, z Česka. On sem chodí pravidelně besedovat, besedovat s těma, s mladejma lidma."
A on, Beckstein mi říkal: "Co v tom vidíte, že chodíte besedovat s mladejma lidma?"
Jsem říkal: "Pane ministře, to už československej prezident doktor Edvard Beneš, když se vrátil z exilu.."
A teď jsem mu říkal to tajdle o tom. {smích}
Otočil se a šel pryč.
A potom, potom měl taky projev a končil ten projev:
"A scházíme se tady ne kvůli nějaké pomstě, ale kvůli tomu, aby se to.." To co jsem říkal já. {smích}
A teď vloni, když bylo to výročí, tak tam taky pan Beckstein a takhle mě zdálky zdravil. {smích}
Víte, já se nedám, já každýmu to řeknu rovnou a, a ne..
To se nedá jinak, nedá se, nedá se couvat.