MV: A to.. a tam, a tady je totež, ale jenom místo toho chleba ta, ta čepice vězenská, čili ta vzpominka.
Ta výstava se jmenuje Erinnerung.
IV: My to pak tam dáme, a..
Chtěla bych se ještě vrátit vlastně k době těsně po roce 1945.
Měl jste nějaké problémy zase se vracet zpátky do toho civilního života a vyrovnávat se s tou poválečnou realitou?
MV: No podívejte se, já jsem chtěl dokončit to studium, protože jsem, dokud všecko nezapomenu.
Když mě sebrali v septimě, tak jsem musel ještě na tu septimu a oktávu, hodně se, hodně se doučovat.
Tak jsem se soustředil na to, a potom jsem se soustředil na další, na další to studium.
No eh byl jsem na svobod..
Byl jsem svobodnej, byl jsem, eh nebyl jsem už vázanej na žádný dozorce a to.
Eh pomáhal jsem tátovi při.. pomáhal jsem matce.
Eh bylo to strašně fajn, byl jsem zase se svejma bratrama, no.
A našel jsem si ženu do života. {důrazně}
Takže jsem se, jsem jezdil do Prahy a, a studovat.
A než jsem ještě byl zaměstnanej tam, tak jsem se vracel.
A my jsme měli tady takovej soubor, takový divadlo.
Protože my jsme fandili Voskovci a Werichovi, tak my jsme měli dvojici Vo-Ko, Volf-Konečný.
Úplně jako Voskovec-Werich jsme si dělali, přes celej jsme si dělali takovýdle, takovýdle věci.
My jsme hráli, no, asi na, ve třiceti městech, včetně v Praze jsme vystoupili s tím.
Tak člověk se věnoval tomu a..
A oni nás potom chtěli na různý takový ty podniky, abysme tam konferovali a todleto.
Takže jsem se do toho zapojil rovnou a, a, a byl jsem, byl jsem na svobodě, no.
A nám, na to jsem.. tak jsem vzpomněl, víte..
Vždycky občas jsem vzpomněl na takový tydlety kamarády, který, který už se nevrátili.
No a jednou.. protože jsem udělal takovej vzpomínky právě na toho, na toho eh školskýho inspektora tady, tady z Tábora.
A najednou eh dostanu dopis, paní, jiný jméno, než měl ten.
A ona to byla dcera toho, a že jí její sestra, která je dostávala, přinesla, poslala ty noviny.
Strašně mi děkovala, strašně mi děkovala.
A potom přišli.. ale taky někteří chodili i na ty naše setkání, tihle, tyhlety pozůstalí.
A to jsem byl rád, že se takhle dali i tydlety lidi dohromady, i tyhlety lidi, že, že přišli, no.
IV: Ovlivnily ty vaše zážitky nějak váš vztah k Němcům?
MV: Eh ne, protože já jsem měl i Němce z toho lágru jako dobrý.
Podívejte se, já když jsem třeba přišel do NDR bejvalý, jo, tak tam jsem měl i dobrý kamarády.
A i jsem měl toho, kterej mě chodil hlídat, s kým mluvím, co jak mluvím a todle.
Když jsem přišel do Mnichova, potom když na tom festivalu Unesca, zase jsem tam našel dobrý lidi.
Tenkrát byl, tenkrát byl primátorem Hans-Jochen Vogel, kterej byl jako výbornej.
A ten mě vždycky zval, vždycky ty lidi na něco, napsali taky do tý knížky v tom..
No a z toho NDR na mě poslali hlášku, že jsem zapsal taky něco do tý knížky.
Já říkám: "Tak si to tam jděte přečíst a víte, že jsem nenapsal nic, nic špatného."
A ten Vogel byl strašně fajn.
My jsme tam přijeli na festival a předtím jsem tam dostal za čtyři pořady pět cen, jsme měli.
Protože jeden pořad dostal, dostal dvě ceny, hlavní a potom ještě v kategorii.
A potom další rok jsme tam byli a to už jsme měli jenom jeden, jeden večerníček takovej z, to, ze Slovenska, jo?
Jmenovalo se to "Strašák Matěj", v němčině to mělo jméno "Vogelscheuche".
A teďko skončilo a přišel mi ten Hans-Jochen Vogel, přišel mi blahopřát, že zase jsme dostali cenu.
Jsem říkal: "Víte, jak se to jmenovalo?"
A on říká: "Ich weiß, eine Vogelscheuche, ich weiß, dass Sie immer an mich gedacht haben."
Že jste na mě myslel.
Já jsem říkal.. on říkal: "Ale jsem rád, že.."
To bylo v osmašedesátým roce. "Jsem rád, že, že Praha zase získala cenu, zase získala cenu."
Říkám: "Ale to nebyla, to nebyl pořad Prahy, to byl pořad Bratislavy."
A teď nevěděl, se díval.
Já jsem říkal: "Ale já jsem rád, že dostal Dubček [tzn. Alexander Dubček] taky aspoň jeden hlas."
A on říká: "Aber Herr Volf, meinen Sie nur eine Stimme?" {smích}
Víte, takže my jsme měli i mezi nima takovýdle ty..
Ale třeba jsem měl i dobrý, i dobrý vztahy s těma hlasatelkami tam, s těma, zejména pro ty dětský pořady.
Oni třeba si řekli, že by chtěli, že by chtěli na Pražský hrad přijít.
A že by chtěli..
Protože byli třeba i muzikanti, že by chtěli vidět nějakej koncert v zahradě, něco v divadle,
aby viděli operu, aby viděli koncert, aby viděli sólisty.
No a já, protože z televize z hudebního oddělení byli v tom, v tom, v těch výborech při tomhletom, tak mi to sehnali..
Oni byli šťastný a, a víte, dobrý vztahy, dobrý vztahy takhle kolem toho byly.
Zrovna tak i v Rakousku.
Taky, protože my jsme potom, tenkrát za Pelikána {tzn. za ředitele ČT Pelikána} jsme mohli..
Takhle, přišli, dali návrh, že dělaj pořad "Hudba nezná hranic".
Že to dělá Švýcarsko, Německo a Rakousko. Jestli bysme k tomu šli.
Já jsem říkal: "No, já bych to chtěl napřed, napřed vidět."
Tak mě Pelikán pustil do Vídně, tam mi to předvedli to.
"Dobře, my se zúčastníme, protože oni to dělaj, oni to dělaj všecko jako ve studiu, takže jaký, jaký.."
Pak jednou se tam dělalo tam, v každej postupně, v každým státě.
Já jsem říkal: "Víš, to je, to je, to je ve studiu, to nemá cenu."
Tak oni hned, že to bude Praze příště. Já jsem říkal: "Dobře."
Tak jsem objednal, aby nám Pražskej hrad uvolnil ten Dům české mládeže, tam co je na, na Hradě.
A teďko režisér byl Karel Špička, uváděl mi to..
Uváděl mi to pán s buřinkou {tzn. Otto Šimánek, představitel Pana Tau}, že jo, {smích} kterej..
Solis.., harmonikáře jsme posadili do takovýho výklenku a to.
Něco jsme.. sbor jsme dali třeba zase, točili na, na dvoře a tak.
Ale když už přijeli do Prahy, tak jsme..
Rakušani přijeli rychlíkem, tak jsme jeli od Wilsoňáku Prahou jsme je sledovali, kamera až do toho.
Na, na Švýcary jsme počkali na letišti, na Němce se čekalo na hranicích.
Jsme ukázali, že jsme ukázali republiku.
Takže oni všechno potom opakovali a oni potom mě všude zvali.
Protože oni říkali: "Vy máte takový nápady, to budem dělat, to budem dělat."
Takže v tej práci jsme to měli strašně, strašně fajn.
Jo, taky třeba se vyskytlo někdy takový, že některej tak, takovej zapšklej.
Ale mně byli sympatičtější ty třeba, který byli takový upřímný a dobrý.
Tak to já jsem na takové, na to nekoukal, no.
IV: Vy se těm svejm obrázkům a malování se věnujete i v současný době.
MV: No.
Projevuje se v tom i vlastně ty vaše nějaký zážitky?
MV: No, už k tomu táboru, vězení se, k tomu se nevrátím.
To dělám vždycky současně, aby byly..
Jo, ze začátku v tom pětačtyrycátým roce jsem dělal.
Tam jsem měl, tam jsem se vyrovnával.
Tam jsme měli hodně povídek a hodně těch obrázků.
Mám je tady ještě, jestli se budete potom chtít podívat.
Mám je tady v knížce takovej, protože to mám vystřihovaný.
Mám, mám pět takhle silnejch knížek, to jsou ty výstřižky z článků a z těch obrázků, to jsem dělal.
A teďko, teďko vedu ke konkrétním, ke konkrétním událostem.
To jsem dělal pro spoustu, jsem to počítal, to bylo pro dvaačtyřicet celkem redakcí různě.
Chvíli tam, chvíli tam zase, je to, jak to šlo.
Ono taky už není moc, moc času, teď kreslím akorát tady pro ten časopis táborskej a.. no.
IV: Já o vás také vím, že vy jste organizován nebo se podílíte na organizaci bývalých vězňů koncentračního tábora Flossenbürg i na tý mezinárodní úrovni?
MV: No, to je až, až teďko. Totiž hned v tom pětačtyrycátým roce my jsme se dali dohromady.
Eh napřed jsme dávali dohromady, kdo se vrátil a kdo se nevrátil.
Lidi se na nás obraceli, obraceli ty příbuzný
a hledali ty svý známý a ty svý, jestli, jestli jsou.
Tak jsme se věnovali tomu.
A pak přišlo na to, že jsme dávali, že jsme podchycovali všecky ty, všecky ty flossenbürský, který ještě žijou.
A začali jsme se scházet. Tu v Domažlicích, tu v Budějovicích, tu v Praze a takhle.
Takže jsem od začátku pracoval v tom, v tom výboru.
No a pak jsem vypadl na dva roky, když jsem byl na vojně, tak jsem nemohl jako docházet zase to.
No a pak jsem byl členem toho výboru, jenže pak nám tam dali do čela pana údajně doktora Jahna.
To byl z těch, z těch opereťáků ze západních Čech a to byl spolupracovník STB {tzn. Státní bezpečnosti}.
A ten.. prostě jsme se nesměli scházet, jen jednou za pět let.
To vždycky dal dohromady čtyři, pět lidí, no, ty, který to za něj oddřou.
No a musel to bejt vždycky, že nám tam dali prostě krajský nebo okresní nějakej výbor partaje, kterej to měl hlídat, když jsme se scházeli, no, nic.
Když jsme se, když jsme se měli sejít v roce, v roce 89, nebo v roce 90 jsme se měli sejít tady v Táboře.
My to měli připravený, támhle nám poskytla ta střední škola, nám poskytla místnosti a todleto.
No a oni potom od toho odešli, že už se vyměnil, už ten výbor ústřední.
Řekli jsme, tak to vezmem na vlastní triko.
Sešli jsme se tady, udělali jsme tady, ještě se nás sešlo hodně.
Taky z tý doby ještě mám fotografie.
Eh uctili jsme památku těch na tom popravišti ze stannýho práva, všecko todleto.
Volil se novej výbor.
My jsme chtěli, aby dělal předsedu ten eh Franta Šturma z Budějic, kterej byl výbornej.
Vlastně on potom byl v Českým Krumlově.
A on říkal, že jako ne, že by to měl z Prahy a to, nakonec to spadlo na mě.
No tak jsme měli takovej výbor, a jak lidi odcházeli, tak se to vždycky doplňovalo.
Takže od toho jsem dělal předsedu toho.
No a najednou ke mě přišla kameramanka Věra Štinglová, která byla u mě ve vysílání pro děti a mládež a říkala..
Ona je Osvětimačka {tzn. bývalá vězenkyně KT Osvětim}, říkala: "Ty, človeče, ty jsi byl přece v tom Flossenbürgu, že jo?"
Já říkám: "No." – "Tady je nějakej mladík, študent z vysoký školy z Německa."
"A chce dělat něco o Flossenbürgu a potřebuje někoho, kdo tam byl."
Já říkám: "Tak ať přijde." Přišel, představil se Jörg Skriebeleit.
Já jsem říkal: "No o čem to bude?"
A on říkal: "No, to bude práce o mým rodným kraji. Já pocházím z Vohenstraussu."
Říkám: "No, a jaký místo bude mít ten Flossenbürg?"
On říkal: "No mě pořád štve, že se říká, že byl jedinej koncentrační tábor v Dachau."
"A já vím, že byl v tom Flossenbürgu, já jsem se maminky ptal, co jako tam."
"A ona říkala, my jsme se o to neměli starat, nám řekli, že jsou tam, že jsou tam těžký zločinci."
Já říkám: "No jo, dobře, ale jaký bude vaše stanovisko?"
A on říká: "Generační. Vy jste nevěděli, tak jste se nestarali."
"Teď vám to řekneme, jak se postaráte, jak se postará naše vláda?"
A teď jsme se dali dohromady a najednou on přešel od toho Flossenbürgu tam to.
To jsem se poznal..
Začali, začali jsme dělat ty besedy s mladejma lidma, scházet se to, až se vytvo..
A, a teďko jsme chtěli, aby, protože tam byla ta firma Alcatel, zabírala celej ten apelplac a ty budovy.
A teďko ta firma Alcatel odcházela a dala to za symbolickou jednu marku bavorský vládě.
A to mezinárodní {tzn. mezinárodní výbor}, jak jsme tam byli, požádali bavorskou vládu, aby nám to dala.
A pan Stoiber odepsal, že stačí, když bude koncen.. když bude památník v koncentračním táboře v Dachau.
A tehdy byl ministr kultury a školství pan Zehetmayer, a já jsem mu napsal osobní dopis.
A žádal jsem, kdyby byl tak laskavej a vysvětlil bavorský vládě, že je rozdíl mezi těma koncentračníma táborama,
že Dachau vzniklo v roce 1933, když se Hitler dostal k moci, proti jeho oponentům.
Kdežto Flossenbürg v těsnej blízkosti československých státních hranic vznik v květnu, začátkem května třicet osm,
pár dní po skončení štvavýho sjezdu sudetských Němců v Karlovejch Varech.
On mi odpověděl do tejdna, že si nesmírně váží důvěry, s kterou jsem se na něj obrátil, otevřenosti a upřímnýho vyznání
a že udělá všechno pro to, abysme to dostali.
Za tejden další se mi přihlásil pan doktor Rupp, kterej byl ředitel ústředí pro vzdělávání v Mnichově, čili ministr školství, že jo.
Říkal, napsal mi {opravuje se}, že byl pověřenej bavorskou vládou, aby se staral o ten, o ten Flossenbürg.
A že mě žádá, abych mu byl nápomocen. Tak jsem mu tam pomohl.
Tak jsme si vyjasnili stanoviska, to dali dohromady a jsme tam schodili a takhle.
No a teďko pan Clisson, protože se najednou stal předsedou těch, protože zemřel vězeň Francouz.
A on byl.. No takže se stal on prezidentem.
A teď chtěl bejt "Monsieur President International" a chtěl ten (???)..
Já jsem říkal: "Jo, to bysme museli platit já nevím dvacet tisíc ročně, přispívat do toho.."
Já jsem mu říkal: "To my nepotřebujem, my máme tady Flossenbürg, památník."
"Máme kontakt na ty, na ty bavorský koncentrační tábory, máme to, tak budeme todleto."
No a teďko, tenkrát byla, oni..
Už nebyl ten Zehetmayer, ale byla paní Hohlmeierová, dcera Franze Josefa Strausse, byla..
A teď tak jmenovala, jmenovala to vědecký grémium.
Oni tomu říkali, no oni říkali vlastně, vlastně Rada pro, pro odbornou práci při tom památníku.
Samozřejmě, že to ovlivnil i svejma, svejma zásaha Jörg.
Takže je tam, takže je tam těch deset vědců z Německa, je to od Berlína až tady dolů po Mnichov.
Je tam těch pět zástupců těch vězňů, těch národností dochá..
Tu a tam někoho vždycky přizvou, podle toho, co se, co se probírá.
Eh právě na tomto hochbau aby to udělali pořádně, poctivě, dělaj se důkladný plány.
A teďka jak už je ten plán (???), už se dodělá..
Já říkám: "To musí ovlivnit ten obsah, aby tam nebylo nic takovýho zkreslujícího, aby to bylo, aby to bylo pěkný."
No tak tak jsem se tam do toho dostal todleto.
Třikrát do roka tam jsme a dostává se nám, dostává se nám ocenění, že, že je to dobrý.
A že to pokračuje, že z toho maj lidi radost, jak to je, jak to vzkvétá tam.
A já říkám, že největší zásluhu právě má na tom ten, ten Jörg, protože ten ví, co chce.
A je člověk vzdělanej a dobře, dobře maká no.
A vůbec ta parta v tom, v tom taky je dobrá, těch, co jsou v tom památníku.
Takže tam třikrát do roka tam dojíždím a třeba i počtvrtý, když je to setkání.
Vždycky vlakem do Markredwitz, tam pro nás přijedou autem,
odvezou nás do Flossenbürgu, zase potom zpátky a takhle.
IV: Takže to jsou svým způsobem příjemné návraty.
MV: Jsou. Vždycky někomu, musím sehnat, s manželkou tady, aby jí pomohli, když bude potřebovat.
Protože ji nechci nechat samotnou, aby si neublížila.
IV: No, takže pane Volfe, já vám mockrát poděkuju a jenom vám nabídnu prostor, ještě chcete ještě něco dodat na závěr?
MV: Já bych chtěl zase poděkovat vám, že se staráte o to, aby se, byla zachovaná ta památka tý doby,
a právě znova opakuju, co už jsem vždycky říkal:
Ne pro pomstu, ale aby ty další generace dbaly na to,
aby se to strašný, co vedlo k těm zlejm dobám, aby se neopakovalo. Děkuju vám.
IV: No, my vám taky mockrát děkujem.