IV: Tak dnes je 11. listopadu 2005, jsme na návštěvě u pana Františka Wretzla.
Budeme spolu hovořit o době válečné, především o době věznění. Dobrý večer, pane Wretzle.
FW: Dobrý večer.
IV: Začali bychom obdobím předválečným.
Já bych se vás ráda zeptala na období vašeho dětství.
Kde jste vyrůstal, odkud pocházíte, mohl byste nám něco říci o Vaších rodičích?
FW: No tak já jsem Pražák, teda abych byl přesnější, já jsem Žižkovák, což je důležitý.
A tehdá v tý době, když já jsem se narodil, to bylo republice jeden rok.
Tak to ještě ženy rodívaly doma, takže já jsem se narodil přímo teda v Karlově ulici Václavského náměstí.
A potom, ty vzpomínky z toho, tak po roce, dva, to nemám.
Až teprve z Milovic, kdy byl tatínek velitelem tábora.
To dětství bylo krásný, měl jsem tady zahradu a všecko možný, s tím jsem si hrál.
Jenomže otec, když mě bylo pět a půl roku, náhle zemřel.
Tak jsme se s matkou přestěhovali do pražskýho bytu.
No tam vedle nás teda na stejný chodbě bydlela ještě babička, matka mojí matky, a teta.
No a tak mezi těma třema ženama jsem prakticky vyrůstal.
Matka byla moudrá žena a byla věřící.
Ale do ničeho mě nenutila.
A vyprávěla mi o lidech v rodině, ovšem takovým způsobem, že nezamlčela nějakou chybu,
ale řekla ji takovým způsobem, že to skoro někdy byla až pochvala.
Jak to tak krásně dovedla vyžehlit.
No, pak jsem vychodil normální, obecnou školu, měšťanskou školu.
A mojí poručnicí byla sestra mýho otce.
A ty se s matkou dohodly, že potom jsem šel do specielní obchodní školy,
kde, byla sice dvouletá, ale muselo se to naštudovat za jeden rok.
V pololetí jsme dostávali vysvědčení za první rok a tak.
Bylo to, to byla dost dřina.
No a potom, aby mě jo připravila pro život, tak, to bylo drahý, poněvadž to byla škola soukromá,
jsem vychodil English institute, anglickej ústav, tedy soukromou školu,
kdo škola garantovala, že kdo tu školu vychodí, tak je schopen složit univerzitní zkoušku.
Tak tu jsem si složil a pak jsem šel do zaměstnání.
IV: Já o vás vím, že už za svého mládí nebo dětství jste věnoval skautingu.
Jak jste se k tomu dostal?
FW: No tak zase díky matce a kamarádům, dalším dvěma, s kterými jsem kamarádil od šesti let
A kamarádili jsme spolu prakticky, no můžu říct do konce života, protože jeden zemřel, když mu bylo šedesát.
Druhej dvaasedmdesát a já jsem tu zůstal sám.
Tak s nimi jsem, mně matka dala do oddílu Legio Angelica.
To nebyli katolický skauti, to byli normální svazový.
Ale vedl to pražskej benediktýn, páter Viktor Klement a jednak to byl výbornej člověk.
A pak jsem se tady setkal se spoustou chytrejch a moudrejch a vzdělanejch lidí, takže to mně dalo moc.
Samozřejmě tomu jsem zůstal věrnej.
Protože když člověk udělá v životě slib, má ho držet, že jo.
A já jsem těch slibů udělal asi šest.
Ten první, to byl křestní, tak pak jsem ho převzal v dospělosti.
Druhej byl ten skautskej, pak jsem sliboval první mojí ženě, která zemřela.
A Jitce {tzn. své druhé ženě} jsem taky sliboval a s tou jsem už dneska třiatřicet let.
No a samozřejmě skautem jsem dodneška, protože jsem byl zvolen za {odkašlal si}, pardon, za doživotního člena skautskýho Svojsíkova oddílu.
Takže skautuju dodneška.
Je to vlastně životní program, když se to tak vezme.
IV: To je krásné. A ještě bych se vrátila zpátky k období republiky, kterou jste zažil.
Jak jste vnímal naši Československou republiku do roku '38? Jaké máte vzpomínky na toto období?
FW: No, {odkašlal si} mám, jistě. Pro mě to bylo krásný údobí.
Protože to víte, jednak jsem tam prožil dětství a takový to, ten mládežnickej život. Bylo to hrozně fajn.
No ovšem tak kolem toho pětatřicátýho roku už přece jenom bylo cejtit, že se něco děje.
Nám se přihodilo, to jsme šli jednou pěšky z Klukovic, to, tam jsme tábořili jako skauti.
A šli jsme do eh, šli jsme do Německa, kde jsme si vyšlápli na Arber, na Javor, na tu nejvyšší horu.
No a tam byli Němci a my jsme samozřejmě byli v těch uniformách,
tak tam jsme nějakou poznámku taky zaslechli.
No a {odkašlal si}, potom když už jako to začínalo bejt takový jako tvrdší, no tak jsme sloužili, když se sloužit dalo,
když bylo potřeba, tak vždycky nastoupili skauti.
IV: Moc mě zajímá období kolem roku '38 po obsazení pohraničí.
Mohl byste popsat činnost, kterou jste tenkrát prováděli?
FW: No, když to začlo bejt v pohraničí tvrdý,
to znamená, že ti Němci, který sympatizovali s Hitlerem, tak ty tam začali – to byla Henleinova strana –
tak ty tam začali dělat věci nepříjemný.
Ovšem musím předeslat, že ne každej Němec se takto choval.
Já jsem měl přítele, jmenoval se pan Hille.
A ten byl na vojně u mýho tatínka jako, jako důstojnickej sluha.
To jste nepoznala, jestli je to Němec nebo Slovák nebo Čech. Tam rozdíl nebyl.
A když potom vyšel zákon, že občany německé národnosti musí armáda propustit,
tak on se hlásil u svýho velitele a říká:
„Pane veliteli, já jsem Československé republice sliboval, já chci sloužit dál.“
A on říká: „Pane Hille, to je od vás hezký, ale zákon je zákon, musíme vás pustit.“
Takže i takoví Němci byli.
No ale ty, co byli pro Hitlera, tak tam docházelo k vraždám, že jo.
Všecko co mělo uniformy, to byli pošťáci, nádražáci, četníci, vojáci.
To se tam vraždilo a lidi začali utíkat.
No a k té službě jako pomoci těmto lidem jim posloužili skauti.
My jsme sloužili, naše jednotka, na Denisově nádraží, který už dneska neexistuje.
Byla tam rozšířená eh, rozšířené družstvo vojenské.
To bylo asi 12 vojáků, dvě zdravotní sestry a nás asi 12-14 skautů.
No když přijel vlak, dostali jsme, dostali jsme rodinu, promiňte – {kašle}
No vyfasoval jsem rodinu, na záda nějakej ranec,
na to jsem si posadil dítě, jedno dítě v ruce, v další ruce zase ranec a za mnou šla matka, babička.
No a ty pochopitelně.. Bylo to zatemnění, ty vlaky jezdily večer nebo v noci a my jsme dostali adresu,
no a já jsem dovedl někam na kraj Prahy, vrátil jsem se a čekali jsme na další vlak.
A to trvalo prakticky do tý doby, než došlo tedy k záboru pohraničí, jak Němci tomu říkali Sudety.
No, poněvadž takovej název vlastně neexistoval, že jo, to byla jejich záležitost.
No a to trvalo do tej doby, než, než teda to obsadili to pohraničí.
No a pak už jsme se pomalounku připravovali na, na práci, která bude asi následovat.
IV: Pamatujete si na den, kdy byl vyhlášen Protektorát Čechy a Morava?
FW: No já si pamatuju, když přijeli, na to nepříjemný počasí, na ten, na ten sníh.
A pro mě ty jejich motorky a ty auta nějak divně smrděly {smích}.
Nevím, na co to jezdily, ale byl to takovej nepříjemnej, nepříjemnej zápach. No a samozřejmě ty pocity, ty byly ošklivý, že jo, to..
No logicky, poněvadž nám vlastně mezi prstama unikala jistota, že jo, kterou jsme v republice měli, a žilo se nám dobře.
IV: Kde jste je tenkrát v Praze viděl poprvé?
FW: No já jsem je viděl, já jsem je viděl na Náměstí republiky.
Já jsem tam blízko pracoval a tam toho a pak jich byla plná Praha, že jo.
IV: A když se řekne protektorát, co si představíte?
Co se bezprostředně po jeho vzniku událo? Nastaly nějaké okamžité změny?
FW: No, pro nás, tak já jsem pracoval u židovský firmy "Walter Paul Brock mezinárodní zasilatelství".
A tehdá pan Brock se pokoušel, se pokoušel samozřejmě uniknout tomu, co mělo přijít.
A žádal o vystěhování. Firmu prodal, prodal ji firmě „Röhling and Company Hamburg“.
A sám se v poslední chvíli dostal, dostal pryč.
Bylo to dost, bylo to dost takový divoký, protože povolení k odjezdu dostal pan Brock, jeho manželka a dcerka,
zatímco čtyřletej chlapec to povolení nedostal.
No a teď on tam chodil a říkal: „Lidi, prosím vás, co mám dělat?“
Jsme řekli: „Pane Brock, vodject. Na nic nečekat,
"Protože může se stát, že vy budete čekat na chlapce, ten dostane povolení, a vám to propadne."
"A už to tak pro vás bude nemožný.“
Tak odjel a asi za šest neděl se ten chlapec posílal za ním.
Nevím, jestli by to bylo dneska možný, taková důvěra mezi lidma.
Prostě průvodčí ve vlaku dostal několik obálek s penězma.
Jedna obálka byla pro něj, další obálka byla pro průvodčího na protektorátní hranici,
další pro Itala a ten ho dopravil potom vlakem do.. Teď nevím, jestli do Janova nebo odkud odjížděl.
no a tam už na něj čekala stevardka lodní společnosti a ta ho za rodičema potom v pořádku, v pořádku dostala.
No a takže v tý době už tady byl pan Simon, to byl, to byl prokurista z Hamburku.
No takže to jsme jako.. už byli totálně pod, pod jejich vedením.
No a ze mě se stal odborník přes střeva, "Färme".., "Därmefachmann".
A pro mě to byla ta výhoda, že i když ty povolávali do Německa na práce, tak mě firma vždycky vyreklamovala.
Právě proto, že jsem byl jediný, který to.. v protektorátu směli ty střeva dovážet.
No a to trvalo do tý doby, než potom se o mě zajímalo gestapo.
IV: Takže jste se takto díky profesi vyhnul nucenému nasazení.
Pamatujete si, když odjižděli celé ročníky na práce?
FW: No, ono to nebylo tak osobní. Vždycky se něco dozvěděli o někom, že tedy odjel.
My jsme tam měli taky svoje jako skauty, samozřejmě.
Ovšem ty byli víc, byli taky ve fabrikách, ale byli i na tom vyčišťování těch různých, po náletech, jo?
Tak tam jsme měli kamaráda, kterej byl těžce poraněnej, byl zasypanej.
No tak takhle, to jsme se dozvídali teda z korespondence a z těch zpráv.
Jinak jsme pracovali naprosto normálně.
IV: A vaším hlavním koníčkem byl a pořád ještě je skauting?
Co se se skautem stalo, pod jakou hlavičkou mohla ta organisace oficiálně pokračovat po vzniku protektorátu?
FW: Já jsem měl v životě dva velký koně. Jeden byl skauting a druhej byla loutkařina.
A hrál jsem v divadýlku „Říše loutek“ řadu let, no a samozřejmě skautoval,
i tam jsme byla celá skupina skautská, v té „Říši loutek“.
No a já bych to řekl takhle: Když Němci přišli, tak ještě skauting víceméně dobíhal.
Měli jsme povolený všecko, prostě normálně, normální činnost.
A v roce čtyrycátým byla {pije}.. žádalo ústředí Junáka o dovolení nebo dotaz víceméně, jestli nám Němci dovolej vyjet na tábory.
No a ty to povolili. Jenže zřejmě byli připraveni, že takhle by mohli získat naše, naše vybavení.
A prostě víceméně nás jako odepsat.
No vyjeli jsme, tábořili jsme v tom roce u rybníka Spolí, to je u Třeboně.
A jednoho krásného dne se tam objevilo, objevilo SS.
No a celej tábor prostě zabralo, sebrali nám stany, sportovní vybavení.
A nám naštěstí nesebrali uniformy. V jinćh taborách odjížděli chlapci jenom v trenýrkách a tričku.
No a když jsme se potom vrátili, tak za krátkou dobu byl skauting, nejen skauting, to byl i Sokol a tak dále, byly zrušený.
No a teď se jednalo, co dál?
Jenom některý organizace měly povoleno vychovávat mládež.
Poněvadž tehdá vyšel zákon, bylo zřízeno Kuratorium organizace pro mládež {tzn. Kuratorium pro výchovu mládeže v Čechách a na Moravě}
A že lidi do 18 let musejí bejt někde tedy organizovaní, hlavně teda v tom kuratoriu.
Jenže to všechno nestačilo. To, té mládeže bylo příliš.
No tak dovolili některým organizacím, aby tu mládež vedly. A to byl taky Klub českých turistů.
Musela se udělat jako účastnit se určitého školení.
To byl tedy dril, prostě taková fyzička.
To povolení jsme dostali. No a najeli jsme prostě na celej skautskej systém, na Vinohradech.
Tam jsme měli svýho člověka v černý uniformě, ten tam byl od organizace, Vlasta Beneš.
A ten to celý zastřešoval, zejména na tom, na tom kuratoriu.
My jsme jeli naprosto normálně tak, jak jsme byli zvyklí.
Byl to výcvik mládeže, protože skauting je vlastně dosud nedostiženej systém výchovnej.
A byla to, bylo to cvičení, ty chlapci uměli všechno.
Jsem udělal panoramatickej návrh, náčrtek v patnácti letech pro dělostřelce, který střílí na neviditelnej cíl, a morseovka.
No tak a pak byli ještě naši chlapci ve zpravodajských brigádách a tam byly zprávy o německé armádě a takový a to se dávalo na východ, na západ a tak.
No. Takže to jsme dělali, dokud to šlo.
IV: Považuji za důležité zmínit, že Kuratorium byla ideologická nacistická organizace.
FW: Ano.
IV: Jak jste vybírali člověka ze svého středu, který půjde dobrovolně, tedy za vás, za, za skauty?
FW: No u nás ten výběr byl jednoduchý, protože přece jenom je, ten skauting je svým způsobem podobnej organizaci armády.
Tam se člověk vyvolil, že jo, půjdeš, jo. Kdyby řekl, že ne, no prosim, ale taková věc si nepamatuju.
No skauti byli velice důležitou složkou
a dokonce včera jsme byly v krematoriu a tam jsem viděl krásnej pomníček nebo takovou jako, takovou desku,
která vzpomíná právě skautů, který byli umučený nebo který zahynuli v lágrech,
a to jak teda za války, tak potom i v těch poválečnejch letech.
To tam je, to tam velice hezky upravili.
A pokud jde o tu válečnou činnost, tak já vím, že v jižních Čechách toho bylo strašná spousta.
Táborský skauti, ty byli vybraný {tzn. pozatýkáni a uvězněni}, to, tam to dopadlo opravdu zle.
No ale dokud šlo, tak se dělalo.
IV: I vám byla skautská činnost nebo činnost ve skautu osudná.
Můžete popsat, co vedlo k vašemu zatčení a jak to probíhalo?
FW: No, jednou za mnou přišel štábní kapi.., štábní kapitán Charvát, náš demilitarizovanej důstojník.
A říká, že po nás jdou. A že bysme toho měli chvíli nechat.
Já jsem říkal: „No, ale to je těžký. Z velitelství nemám žádnej povel takovej.
"Úniková cesta žádná, no a nemůžeme nechat lidi bezprizorní.“
No tak jsme tak dlouho, dokud jako to skutečně na nás nespadlo.
Ale takovej moment v tý naší jednotce byl, že jednou se vrátil vedoucí oddílu,
skautsky to byl Jasan, nebo dneska inženýr Bureš,
a říkal: „Byli jsme na Karlštejně, tam jsme získali výbornýho skauta.“
Představil mi ho, no, tak jsem se na něj usmál,
a když odešel, tak jsem mu řekl: „Tak poslouchej, todle je konec, to je volavka.“
No a taky byla. První šel on jako vedoucí oddílu, za ním jsem šel já.
Pak vzali, celkem jich, to bylo asi čtyřya.. nebo šestadvacet lidí {opravuje se} z těch různejch těch, různejch těch jednotek pražskejch,
a ty tam byli celkem krátce, to byli tak šest neděl, měsíc. No a pak je pustili.
A my s tím Burešem jsme šli do koncentračního tábora.
Teprve po létech, no, je to tak asi možná šest, sedm let, jsem se dozvěděl, proč to takhle dopadlo.
Totiž že Němci měli, gestapo tedy strach, že kdyby Berlín zjistil, že my to děláme od roku 1939
a oni na to přišli až ve čtyryačtyrycátým roce,
takže by jim hrozilo to, že by je poslali na frontu.
Tak to udělali jednoduše, bez soudu, beze všeho, nás poslali prostě do lágru.
IV: Můžete nám přiblížit den vašeho zatčení, co to vlastně znamenalo?
FW: No, takhle: Byl jsem v práci a volal mi jeden z našich kolegů stejný, stejný hodnosti.
A říká mi, že budu zatčenej, že mu to řekla jeho matka.
A abych nebyl v práci, abych za nimi přijel.
Tak jsem jel do Dejvic, tam jsem se naobědval a pak jsem do práce volal.
Jenže mi okamžitě položili telefon.
No tak jsem se tam vypravil, dojel jsem tam a tam mi říkali:
„Ty, když jsi volal, tak tady bylo gestapo pro tebe.“
A hned je zajímalo, kdo to volá a oni jim řekli, že to byl omyl.
Pan Simon, byl to prokurista, Němec že jo, mě řikal:
„Dal jsem o vás všechny informace a tak.“
No a když jsem přišel domů, tak tam na mě na chodbě čekal soused.
A říká: „Nechoďte tam, čeká na vás náš strážník.“
A já mu říkám: „To jste hodnej, ale já nemám jinou možnost.“
Protože utíkat nemělo smysl.
Kdybych byl se skrýval nebo utíkal, tak mohli nabýt přesvědčení, že kdovíco to všechno je,
a mohla by to odnést i moje matka, a tak a to jsem neriskoval. Tak jsem tam šel.
On si mě vyzvedl, došli jsme na stanici, tam se mnou sepsali zatykač.
A pak večer do Lupáčovy ulice a tam mě zavřeli.
No pak ale přišla matka, protože jí řekli, že mi musí přinést večeři.
Oni tam nebyli zvyklí na lidi tohodle toho typu, nebyli tam na ně připravený.
Jenomže potom, asi kolem devátý hodiny večer mě propustili. Na zásah, zásah gestapa.
A ono to mělo logiku, protože druhej den bylo nějaký veliký shromáždění na Strahově na stadionu,
nějaký Rady mládežnický, už si nepamatuju přesně název a nic,
a tam mě právě ten náš kolega, kterej byl v tom, ten byl v té černé uniformě, mě vzal
a odvedl mě, odvedl mě k nějakýmu vysokýmu důstojníkovi.
Mělo to bejt jako, to nám jako mělo pomoct, ale nebylo to nic platný.
Přišel jsem domů, matka měla zavázanou hlavu a říkala: „Byli tady pro tebe.“
No, tak teď jsem si řekl: Dobře, tak já budu čekat
a oni přijdou ve dvě ráno, před matkou mě zmlátěj, budou řvát
a obrátěj byt mi vzhůru nohama, což by mi bylo krajně nesympatický a stálo by mě to život,
protože já jsem tam měl doma sbírky mýho otce, střelný zbraně jsem odevzdal, ale byly tam zbraně sečný
a na ty byl taky trest smrti.
A navíc jsem měl ještě pod postelí balíky židovskýho prádla, který si u mě uložila kolegyně, která šla do koncentráku.
No tak jsem říkal: „Máti, oni ode mě chtějí asi nějaký svědectví."
"Já nevím, kdy přijdu, dej mi kus chleba.“
Tak mi dala kus chleba s nějakým masem, no a já odešel.
Šel jsem na ty Vinohrady k tomu kamarádovi, který byl teda taky cíleně v tom kuratoriu.
A říkám mu: „Hele, tohle se děje, jdu tam. Půjdeš se mnou?“
Ten okamžitě se oblíkl a šli jsme.
No, přišli jsme do Pečkárny {tzn. Petschkova paláce, sídla pražského gestapa}, on tam byl u toho velitele, pak odešel.
no, se mnou už to začalo pěkně od začátku:
„Alles aus den Taschen raus, Mensch!“ a už to jelo. {odkašlal si}
IV: Co se s vámi dělo v Pečkově paláci?
FW: No tam mě zavřeli na chodbě, tam oddělen takový kousek plechovou zdí a tam mě zavřeli.
No, byl tam kavalec, tak jak sem byl jsem si na něj lehl a krásně jsem usnul
únavou nebo nevím čím, ale nějakejma myšlenkama jsem se nezabejval.
Ráno jsem slyšel nějakej takovej šum na chodbě, nějaký kýble, tak jsem si řekl, uklízečka.
A už jsem se postavil a připravil.
Když ten gestapák otevřel dveře, tak už jsem stál v pozoru.
A nedal jsem mu žádnou příležitost k nějakýmu zákroku.
Odved mě do prvního patra do velice elegantní místnosti.
No a tam začal výslech. Nejdřív to začalo pomalu.
Nejdřív si prohrábl vlasy a ptal se mě: „Co to je?“ Já to nevěděl.
Protože to byly, to byly v jednotlivejch oddílech nějaký takovýdle značky, že jo.
De facto to znamenalo, že když přijde kontrola a ten vedoucí si prohrábne vlasy, že musej hajlovat, protože toho kontrolora nezná.
No a když si šáhl jako na opasek, no tak to znamenalo: „To je dobrý, to je v pořádku.“
No tak kvůli tomu jsem dostal pěknejch pár do obličeje.
No a protože ty moje odpovědi se jim nelíbily, tak mě vzali do vedlejší místnosti.
Ta byla poněkud větší, už měla, dvojitý, dvojitý dveře, vatovaný, byla odhlučněná.
No a tam jich bylo proti mě pět. A to trvalo 12 hodin.
To šlo až, až do večera a druhej den znova.
IV: Teď bych se Vás chtěla zeptat na jednu věc, jak vypadal takzvaný kozlík, svázání do kozlíku?
FW: No tak tím mě taky obšťastnili, nejdřív mě ale mlátili přes zadek.
A potom eh, prostě stál jsem, že jo, v předklonu, ruce se daly za kolena,
tam dali pouta, no a tak mě nechali.
Nejdřív jsem si myslel: "Tak to nic není, to jste mi toho udělali."
Jenže za chvíli to už přestalo bejt tak zajímavý, ty nohy začnou svědět strašně.
A člověk se potí a ten pot se na, na čele prostě.. stýká, no a pak kape na zem.
Vždycky přišel, podíval se a řek: „Das ist gar nichts, das muss ein Teich werden!“
No a pak mě přestaly nohy nést.
No a tak jsem nevěděl, padnu hlavou na skříň, anebo na umyvadlo.
On přišel, ty pouta mně odvázal a pak ten moment je teda zajímavej.
To je jako miliardy jehel, když takhle se do nohou pýchají.
Tak to byla taky takovádle, takovejdle zážitek.
IV: Vy jste tušil tenkrát, kolik lidí bylo celkem zatčeno z té vaší organizace?
FW: Postupně, to oni to nabírali postupně.
No a strašný starosti jim dělalo to, že my jsme měli skautský jména.
Ne abysme se titulovali jako ve škole, že jo.
No tak každej buďto měl nějakou vlastnost nebo vždycky byl nějakej moment, kde nějaký to jméno, jméno dostal.
A to jim dělalo dost starosti.
A kvůli tomu jsem taky dostal pár facek,
protože to bylo porád: „Warum habt ihr Decknamen?“, že jo, proč máte krycí jména?
Já jsem měl výslech v němčině, někdo z chlapců, ti si brali tlumočníka.
Bylo to taky dobrý, protože se domnívali, že tím jako natáhnou čas na rozmyšlenou k další otázce a tak.
Jenže já jsem si řekl: „No jo, ale on to bude překládat a já mu řeknu: 'Takhle jsem to neřekl.'“
A měl bych problémy s tím, že jsem třeba zatajil znalost jazyka.
Tak jsem to měl všechno v němčině.
IV: A jak dlouho trvaly vaše výslechy?
FW: To byly dva, dva dny po dvanácti hodinách, od rána od šesti do večera do šesti, po šestý.
Bez jídla, bez pití, no a přitom samozřejmě všecky ty fyzický represe, který, který k tomu byly.
IV: Večer vás potom vozili zpátky na Pankrác {tzn. do věznice na Pankráci}?
FW: Večer mě vzali.. No a ten první výslech, ten končil dost zajímavě,
protože tam mi napsali do protokolu, že odmítám mluvit pravdu.
A abych to podepsal.
No tak to bylo, to opravdu ty myšlenky letěly rychle, musel jsem se rozhodnout okamžitě,
ale řekl jsem si: „Když to nepodepíšu, tak musíš do bunkru nahej a tam bude pár centimetrů vody."
"Nebo se změní garnitura a bude vejprask přes noc, nebo si vymyslej něco jinýho.“
Jsem si říkal: „Ráno moudřejší večera.“ A klidně jsem to podepsal.
Pak se nedělo nic, až potom před odjezdem do Terezína,
když si mě tam pozval jako nakonec na uzávěr toho, celý tý akce,
tak mi říká: „Víte, co jste podepsal při prvním, při prvním výslechu?“
Já jsem říkal: „Jistě, vždyť víte, jak ten výslech vypadal, tehdá bych vám podepsal asi všechno.“
No a tím to, tím to vlastně skončilo, že jo.
IV: Po jak dlouhé době jste byl přivezen do Malé pevnosti Terezín?
FW: Na Pankráci jsem snad byl, teď si to nepamatuju přesně, možná šest neděl.
A pak jsem byl, pak jsem jel do toho Terezína.
IV: Ale žádný soud se s vámi nekonal?
FW: Ne.
IV: A jak vzpomínáte, jak jste byl převážen do Terezína?
FW: Vlakem, tam jsme jeli vlakem, nevím, teď už si moc nevzpomínám.
Vím jen, že potom z nádraží, tam bylo stovky vězňů, že jo, šel takovej obrovskej průvod.
Vím, že z okna se někdo koukal, nějaká žena.
A ten gestapák na ni byl velice sprostej, jestli to byl esesák, kterej nás vedl.
No a to entré tam do té pevnosti, to taky nebylo nic příjemnýho. No a to přivítání taky.
Zase to byla fyzická záležitost a spousta křiku a tak to taky nebylo..
IV: Vy jste tam přišel s transportem pouze českých vězňů z Pankráce?
FW: Ano ano, z Pankráce.
IV: Zařazen jste byl do části, kde nebyli židovští vězni, ale pouze političtí?
FW: Ty byli zvlášť, židovští vězni byli zvlášť a myslím, že v Terezíně jich mnoho nebylo.
Nevím, počet neznám, ale ty byli odděleně. {kašlání}
A když se tam přijde do pevnosti, tak to byla ta druhá ulice vpravo, na konci jsme měli.
Myslím, že to byla cela 23 nebo kolik.
IV: Popište nám prosím ten příchod do Terezína.
FW: Ten příchod?
IV: Hm.
FW: No tak přijali nás na tom dvoře, samozřejmě rána za ranou, že, velkej křik.
No a pak nás teda odvedli do těch, do těch cel.
Ta cela je to v těch kasematech, takže v tom těle tý pevnosti, měla jedno okno.
Bylo nás tam tak kolem šedesáti.
Jestli měli, jestli byla dlouhá dejme tomu sedm metrů, palanda, nad sebou, vcelku.
A samozřejmě přísné zatemnění.
No, byl tam, byly tam, vši ne ještě, štěnice tam byly a takovýdle zvířátka.
Takže prádlo, když jste posílali domů, to jsme směli, no tak to bylo zakrvavený.
No a na práci jsme chodili různě.
Já jsem byl zařazenej do oddílu, kterej chodil.. k Litoměřicům.
Byla to fabrika na, na panely betonový a pracovalo se bez rukavic.
To znamená tohleto, ty, ty bříška na prstech, ty byly živý, tam nebylo kousek kůže, že jo, to bylo.
Takže když to bylo mokrý, tak to celkem jako šlo spolehlivě.
Ale když to za noc zaschlo, tak zavázat si tkaničky, to byla věda.
Byly tam různý nemoce, musel se člověk snažit uhnout, kde se dalo, aby nechytil další rány.
A i ten Terezín pro mě je stále nepříjemnou záležitostí.
Jednou jsem tam byl s manželkou Aničkou a se studentkama na exkurzi.
No a pokud nebudu muset, už se tam vracet nebudu.
IV: Vy jste chodili na práci k Litoměřicím, potkali jste tam vězně pracující na Richardu {tzn. komandu Richard}?
FW: Na Richardu jsme byli taky a pracovali jsme ale venku.
Taky jsme tam viděli vězně v pruhovanejch oblecích a my jsme jim záviděli skoro.
Protože já jsem měl zelený sako, tmavě zelený a na zádech jsem měl „SU“, Sowjetunion.
To bylo zřejmě po nějakým buďto zemřelým nebo zastřeleným sovětským vojáku.
No a tam to bylo obtížný a někde šlo o nervy, ale tam šlo o život.
Protože tam, tam se vraždilo prakticky, že jo, ty esesáci..
To, tam to bylo opravdu zlý. Richard byl zlej.