FW: Takže ja budu pokračovat v klidu. Nemusíte se bát.
Pak se stalo taky, že se betonovalo na čtvrtým dvoře, tam se stavěly nový, nový cely.
Jedny byly asi pro čtyři sta lidí, to bylo obrovský.
To byly sály, a tam se dělaly ty palandy na to.
A pak, což bylo opravdu úděsný přímo, to byly ajnclíky, samotky.
To byly místnosti, která měla tak něco přes dva metry
aby se tam vešlo, aby se tam věšlo lůžko, klozet a pak malý místo u postele.
A nahoře na stropě bylo malinký okýnko matný.
Takže ten člověk neviděl nic, měl tam přítmí a tam samozřejmě měl jako vegetovat.
Jenže když jsme tam přišli, tak nedostali jsme žádný konkrétní úkol.
A pochopitelně byly tam SS, byly tam kápové.
Tam sice kápové nemordovali tak jako v normálním koncentráku, ale SS-mani se tam předháněli.
No, a teď jsem nevěděl, co dělat.
Abych to přežil bez rány, tak mi tam poradil jeden starej mazák.
Říká: „Hele, vyber si prkno a s tím prknem choď.“
No tak jsem si tam vybral prkno a vždycky jsem strašně důležitě a rychle někam šel.
Tam jsem se postavil, koukal jsem se, kde je kterej esesák,
chvíli postál a takhle jsem tam běhal z místa na místo.
Chvíli jsem se postavil k.. tam chlapci měli oheň, tak abych se trošku ohřál.
No, a takhle jsem teda ten, ty dny tam přetrpěl.
No a pak už vlastně přišel povel k nástupu a vezli nás potom do koncentráku ty určený.
IV: V Malé pevnosti jste tedy nebyl dlouho?
FW: Já jsem nikde nebyl dlouho.
Protože já to všecko musel, já to všecko musel absolvovat za deset měsíců.
Takže jsem byl pilnej.
Odbyl jsem si Pankrác, Pečkárnu, Terezín, koncentrační tábor ve Flossenbürgu,
Potom komandírku [tzn. komando] v Lengenfeldu a pochod smrti.
Tak z toho koncentračního tábora, teda z toho Terezína když nás připravovali, tak jsme šli do holírny.
Museli jsme se oholit a tam to bylo taky dost nebezpečný.
Protože byly spočítaný žiletky a jedna se bohužel ztratila.
Teď ty chlapci, co to měli na starosti, ty úplně prosili, aby se našla, protože jinak by byli, to by bylo zlý.
Tak se řeklo, aby ten, kdo jí sebral, aby ji na nějaký místo položil a aby se prostě našla.
Tak to taky dopadlo dobře.
No a na mě trochu zapůsobilo.. Já mám, já sem nerad smutnej.
A když jsem viděl, jak jsme všecky, jak máme ty lebky vyholený, tak jsme opravdu vypadali jak debílkové.
No a mě teda poněkud rozveselilo, když takovej debílek říká druhýmu „pane doktore“, „pane inženýre“.
A teď jsem tam viděl jednoho takovýho, kterej byl podobnej Burešovi.
Tak k němu přijdu: „Nejseš Láďa Bureš?“
A on řikal: „Ty seš Fanda Wretzl?“
A od tý doby, od toho momentu jsme šli spolu až do momentu, kdy jsme nastoupili na pochod smrti.
Tam on už nemohl jít.
Takže to jsme potom trávili spolu.
Z toho Terezína nás vagónovali.
Jeli jsme v normálních osobních vagónech, přijeli jsme do Prahy.
Tady jsme dlouho stáli na Wilsonovým nádraží.
A já měl domů kousíček, snad kilometr, akorát na kopec.
No a přesto jsem měl teda domů daleko.
No dojeli jsme, pak jsme dojeli do Chebu.
Tam jsme nocovali v hradu, v těch kasematech nebo v těch sklepích.
A ta noc tam byla velice nepříjemná, byla to veliká místnost přecpaná lidma.
A byl tam jeden obrovskej barel, asi dvoustolitrovej.
A ten byl plnej fekálií a moči, takže vůně úděsná.
A tam jsme teda přetrpěli tu noc, no a pak jsme nastupovali na vlak už do Flossenbürgu.
Vzpomínám si tam na jednoho chlapce,
ten ale byl myslím že z Mauthausenu nebo z jinýho tábora byl převelenej do Flossenbürgu.
Myslím, že byl mladší než já a měl obrovskou hlavu.
To byla velikánská hlava.
Začal se se mnou bavit a říká mi: „Hele, já mám vodnatelnost, ještě tak tři tejdny života.“
Tak jsem to pak říkal ještě kamarádům, no a oni: „No jo, to dýl nemá.“
A záchrana pro něj nebyla, protože to byla nemoc, která tam která tam lidi kosila. {pije}
Přijeli jsme do Flossenbürgu na nádraží, který tam už dneska není.
Protože po válce tam ta dráha byla zrušena.
No, tam, bylo nás několik set a šli jsme po pěti.
Každá ta pětice dostala, měla svůj vlastní řetěz.
No a my jsme k tomu byli připoutaní normálně teda náramkama.
No a ten Flossenbürg dneska vypadá úplně jinak než tenkrát.
To byla malá ves, stavení takový nepříjemný, takový zašedlý z toho tamějšího kamene.
A celou tu cestu až nahoru jsme slyšeli jenom řvaní a sténání, protože tam pracovali s kamenama vězňové. {odkašlání si}
No a kápové řádili.
No, ten příjem ve Flossenbürgu nic příjemnýho.
Tam jsme šli do, do sprch, už nahý.
A bylo to takový řazení. Nejdřív šli německý vězňové.
Pak šli český, pak šlo, pak šlo, šli Poláci a potom to ostatní.
První byl takovej urostlej hezkej mladej člověk, vysokej, Němec.
A ten kápo se ho ptal: „Proč seš tady?“
A on říká: „No, protože jsem poslouchal zahraniční rozhlas.“
To se nesmělo, že jo.
A ten mu říkal: „No tak to tě tady odnaučíme.“
A ten mu na to něco odpověděl, poněvadž si řekl: „No co ten vězeň má mně, vězňovi, něco vykládat?“
To neměl. Nebudu dál vypravovat, co bylo,
jenom že tam zůstal prostě ležet v tratolišti krve, jestli to přežil nebo nepřežil, to nevím.
No, my jsme nebyli zařazený mezi ty, co jsou to, mezi ty trvale bydlící, abych tak řek.
Byli jsme vlastně v karanténě,
poněvadž se s náma počítalo, že půjdeme, že půjdeme do nějaké té komandýrky.
Přes den jsme tedy v baráku bejt nemohli, poněvadž barák se musel nějak upravit.
A nikdo z nás neměl svoje lůžko.
To se po apelu, po apelu otevřely vrata, no a teď si lůžko najdi.
A my jsme s Burešem měli takovej, takovej na to fígl, že kdo první urval lůžko, tak dal signál.
A takže jsme porád spali spolu a vždycky jsme to lůžko měli.
Taky se tam sešli na jednom lůžku čtyři, možná i víc lidí.
Jo, tak to bylo nepříjemný.
No pracovat jsme tam nechodili, chodili jsme na kameny.
Pod tu ruinu hradu jsme chodili sbírat kameny a nosit je na silnici, která se opravovala tam k té fabrice.
A tak jídlo bylo škaredý, hlad byl.
K obědu jsme dostávali polívku, brambory, nějakej tuřín, mastný to nebylo.
A ono v takovýchhle situacích člověk udělá věci, který by normálně nepřežil.
Měli jsme tam kamaráda, Pepík Dobrnický, byl z Čáslavi.
No a ten to, ten tu polívku nedojedl a vždycky zvedl hla.., zvedl ruku {opravuje se},
no a my jsme věděli, aha, Pepa nám dává polívku.
Tak jsme šli a dojedli jsme to.
Jenže on byl tuberkulózní, otevřený kaverny.
A to jsme nevěděli, to jsme se dozvěděli až potom pozdějc.
No, to když bych udělal v civilu, tak to nevím {smích}, do jaký míry by se to dalo přežít.
No, a protože to je horská oblast, myslím, že Bavoráci tomu říkají, že to je bavorská Sibiř,
tak se na nás to počasí pěkně podepsalo.
Nejen že jsme byli mokrý a ve větru, no ale taky už v té době tam byly vánice.
Tak, když potom nás vybírali na transport do, do Lengenfeldu, jsme stáli nahý tak metr od sebe ve vyrovnanejch řadách.
No a čekali jsme na takzvanýho lékaře.
No to byl asi esesák v bílým plášti. Jestli byl lékař nebo ne, to nevím.
A čekali jsme tam tak dvě hodiny, možná dýl.
A za to dobu přes nás přešly ty dvě, tři vánice.
A ani jeden nachlazenej, to jsme vydrželi.
No pak přecházel a vybíral lidi na transport.
A značil je, měl s sebou dva, dva vězně a každý kýbl s červenou barvou a štětec.
No a když označil toho člověka jedna, dvě a tři. Tři stupnice byly.
No a teď byla otázka, aby s Burešem dostali dohromady.
Bureš byl vyšší než já a štíhlej. Já menší a při těle.
A on mi říká: „Hele, trochu se skrč a já udělám figuru, abysme se dostali to.“
Tak to jsme vyhráli, dostali jsme každej dvojku.
A samozřejmě na čelo, hrdě červený „T“ jako tele, když jde, když jde prostě na porážku.
Tak to byla ta první akce.
Potom jsme museli prodělat holení.
A to postavili pár stolků, u toho samozřejmě vždycky nahatá řada vězňů.
No a přistupovali jsme jednotlivě a ten spoluvězeň, kápo měl v ruce normální strojek holicí s žiletkou.
Kolik těch žiletek, ta žiletka oholila před náma, to nevím.
A samozřejmě bez mejdla, bez toho, bez vody, hezky nasucho, prsa, podpaždí a u přirození, že jo.
To, takže to nebyla moc velká zábava.
Hlavu nám taky oholili, ale jak, to už si na to nevzpomínám.
No a tím jsme vlastně byli připravený na transport.
Pak když byl ten ošklivej nečas, když pršelo a sněžilo a bylo nám zima,
no tak se vždycky několik lidí postavilo ke stěně toho baráku a ty ostatní jako se stavili do řad před ně.
Aby ty, co byli u baráku, ty se trošku ohřáli.
No pak šli dopředu, jo, celá ta skupina postoupila a takhle jsme si to střídali.
Anebo jsme teda chodili do takový zvláštní budovy obrovský, chodilo se tam jako do patra.
A tam nebylo nic jinýho, než nepředstavitelně veliká jáma.
A okolo tý jámy bylo jako zábradlí, to bylo jako sedačka.
No a byl to záchod, byla to latrína.
Takže kdo šel na velkou, ten tam posedával.
Ten na malou, ty se postavili do těch mezer.
No a když už byla někomu jo velká zima, tak se tam chodil ohřejvat do toho, do té nepříjemné místnosti.
Za náma kousek byl jinej blok a to byl s prominutím bordel.
Ten tam.. Říkalo se, že jsou tam Polky, ale bylo to pro, pro starousedlíky, že jo.
Pro ty vězně, který tam byli jako, který měli domovský právo, abych tak řekl.
A dostávali za práci ve fabrice nebo v lomu, dostávali nějaký poukázky.
A mohli buďto jít do kantýny a tam dostali nějakou shnilou zeleninu nebo něco takovýho.
No anebo si teda zašel do toho bordelu.
No, to byla otázka osobní kázně.
Protože když ten hlad nevydržel a musel si jít pro tu zeleninu,
no tak pochopitelně se vystavoval riziku, že dostane průjem a prostě zkape.
No a ten, co chodil k těm ženám, no tak ten zbytečně ztrácel sílu, že jo.
To bylo jedno jak druhý špatný.
A ještě tam byl jeden barák a to byla márnice.
Tam vždycky přicházel muž v bílým plášti, esesák.
Vešel dovnitř a za chvíli vycházel a měl v ruce čistej šátek.
Říkali nám, že tam nese zlato, zlatý zuby z těch zemřelejch, který tam čekaj na, na tu kremaci.
Eh krematorium bylo hned za náma pod kopcem za vratama a samozřejmě všude věže.
No a v noci, když se chodilo na záchod, tak se musel hlásit u toho, ten vězeň u kápa, kterej měl noční službu.
Ten výšel s ním ven a zařval nahoru na strážní věž: „Posten, ein Mann raus“ jako tedy muž šel ven.
A ten už si ohlídal aby, abych se v pořádku vrátil.
Kdyby vyšel ven bez tý, bez hlášky, tak riskoval, že, že ho prostě sejmou, že ho zastřelí.
No tak takhle tam ubíhaly dny.
A byl tam zvláštní člověk. Byl to, byl to Němec a blockman, kápo.
On strašně řádil, hrozně řval a vždycky s tím gumikniplem [z něm. Gummiknüppel].
To je kousek hadice, prosypaný pískem.
A strašně s tím mlátil do stěn a řval:
„Zabil jsem jich 24 na Štědrej den.“
A já jednou po apelu jsem stál takhle před barákem a on šel dovnitř.
A já mu říkám: „Servus.“
A von to opakoval, no a já našel tu odvahu se ho zeptat.
Říkám mu: „Hele, co ty takhle vyvádíš, co tady děláš?“
A on říká: „Hele, viděl jsi mě, že jsem někoho uhodil?“
Povídám: „No to jsem neviděl.“
„Tak no vidíš, tak to dělám pro tamhle ty.”
Že jo, tak, i takovýdle lidi se tam našli. Aby se..
jemu šlo o to kamarádům neublížit, ale udržet se na místě,
kde přece jenom tam jako blockman tam svoje výhody u toho místa měl.
IV: Ve Flossenbürgu bylo i hodně takzvaných zelených vězňů [tzn. vězňů označených zeleným trojúhelníkem, "zločinců z povolání"].
Můžete nám říct, co to znamenalo, kdo to byl?
FW: {odkašlal si} Já si vzpomínám na kamarády, to je asi nesprávný slovo.
Eh byli to vězňové, který měli zelenej trojúhelník {tzn. zločinci z povolání}.
A nejnebezpečnější z nich byl "Häftling Nummer eins", vězeň číslo jedna.
Eh svým způsobem musím říct, že to byl elegantní, vysoký muž, kterej na rozdíl od nás neměl přistřižený vlasy tady
a neměl pruhovaný šaty, ale chodil v civilu.
A měl jenom malinký číslo na kalhotách.
A tvrdilo se o něm, že to byl vrah, že zavraždil svou ženu a celou rodinu i děti
a že dostal doživotí.
Ale bylo mu nabídnuto, že když toho raubíře bude dělat a vraha když bude dělat v tom koncentráku,
že pokavad skončí válka, takže dostane vlastně svobodu.
A bylo nebezpečný se podívat na jeho černou kočku nějak špatně.
To, prostě tomudletomu člověku se vyhnul každej vězeň, kterej mohl. To byl teda.
Byli, pak tam byli ty černý trojúhelníky a to.
To byli lidi, štítící se práce, a homosexuálové a takhle prostě, takovýdle věci.
Těch rozdílů tam bylo víc. {odkašlal si}
No a my už pak jsme byli vybraný na transport.
Ještě bych rád řekl to, jak vypadaly apely.
Apel, to byla, to byla, to bylo počítání vězňů každej večer.
A v té době tam myslím bylo tak asi kolem desíti tisíc lidí, to byla prostě, obrovský městečko.
A to jsme stáli prostě seřazený a čekali jsme, až to všecko spočítaj,
ale dřív nekončil apel, dokud nesouhlasilo číslo pro celý tábor.
No. Tak to trvalo, když to bylo jo dobrý, tak to trvalo hodinu.
Ale to se nestalo nikdy, to bylo vždycky daleko dýl.
No a teď pochopitelně byla zima už.
A my měli takový zvláštní boty. Byla to vlastně podrážka asi tak dva centimetry tlustá, v jednom kuse.
Ta se neohýbala, takže když my jsme chodili no jako husy, jo.
A teď když byla zima, no a zábly nohy, no tak jsme s těma botama jako se zahřávali,
ťukali jsme nohu, nohu o nohu.
A když si představíte tolik set lidí, když bouchá, tak to byla skoro hudba.
Jo, no, ale taky samozřejmě při tom, to nebylo v klidu.
Rány padaly a tak, a bylo u toho spoustu řevu, zvlášť když to nesouhlasilo.
No. Tak tolik by snad bylo asi o tom život v tom, v tom lágru.
Víte, ono ani se všecko nedá říkat, těch vzpomínek je spousta.
A.. No je taky dobrý, aby člověk těma vzpomínkama nežil.
Já je mám, já na to vzpomínám,
vzpomínám na kamarády, který tam zůstali.
Protože nás šlo, teď nevím přesně, 24 nebo 26 do Lengenfeldu,
ale bohužel všicky jsme se domů nevrátili.
Eh do toho Lengenfeldu nás převezli.. Dostali jsme se tam tím normálním vlakem.
Bylo to takový menší město a my jsme dozvěděli, že tam budeme chodit pracovat do fabriky.
No, ten příjezd byl takovej dost pro mě komickej.
Protože velitel Roller, byl to myslím svobodník SS, rozkázal, když jsme tam přijeli, abysme si sedli podle národností.
No tak jsme udělali takový skupiny.
A teď chtěl, aby každej národ předváděl svoje písně, no prostě divadýlko.
No ale byl to zajímavej večer, protože fakt je ten, že ty chlapi zpívali hezky.
No, potom se rozhlásilo tedy kdo je od černýho řemesla, že jo,
kdo má nějakou strojařinu a todle, ať se přihlásí.
No tak to znamenalo, buďto teda lhát a přihlásit se,
no nebo riskovat, že člověk půjde někam, já nevím, do nějakejch lomů nebo..
Nebo bude v lágru, a to by byl blíž těm ranám a kopancům.
No tak jsme se přihlásili a začli jsme chodit do fabriky.
A střídali jsme tam čtyřiadvacátej ročník.
Tam byli naše děvčata, chlapci, ale byli tam taky jiných národností.
Já si vzpomínám na jednoho Belgičana a teď rozkaz byl, že se nesmíme vzájemně spolu mluvit.
Jenom že se musí říct to, co je potřeba k zaučení.
A já jsem střídal nějaký děvče a ta se dívá do stroje, že jo,
pracujeme a ona mi říká: „Napiš mi adresu.“
No to byl risk. Pro ni i pro mě.
Já bych to odnesl vejpraskem.
Ale ona to mohla odnést tím, že by šla do koncentráku až ty případy byly.
No a tak jsem se teda vrátil tam ke stolku
a byl tam jeden prostě seřizovač, vorabeiter, a to byl místní Němec.
Měl nějakou trošku tělesnou vadu a vypadal maximálně důvěřivě.
Tak jsem k němu šel a řikám: „Hele, nemáš kousek papíru a tužku?“
A on se rozhlídl, podal mi takovej útržek, ještě ho mám doma, a tužtičku.
No já jsem přišel zpátky, jsem to napsal rychle a dal jsem jí to.
Ta ho sebrala a co jsem teda nevěděl, ona to napsala matce.
Mojí matce, až ta už o mě tejdny neměla zprávu, že jo, tak takhle dostala.
Takže psala tam, že ne aby mě psala,
to že by bylo riskantní a že by se to spojení jak prozradilo.
Tak to děvče jsem vystřídal.
Pak jsem tam pracoval na spousty různých strojích.
Na, na vrtačkách různejch, různejch typů, na soustruhu a tak.
Taky jsem se tam u jedný tý vrtačky, to byla taková vertikální vrtačka, a já jsem si tam u ní sesunul
v noci jsem omdlel, kdo mě zvedal, to už nevím.
A nachomejtl se k tomu zástupce velitele, to byl svobodník od wehrmachtu.
Říkalo se, že v civilu je učitel řečí.
A ten byl vždycky velice slušnej k vězňům a před ním taky se esesácí jako netroufl.
A ten tam nade mnou začal lamentovat: „To je od toho (???) a takhle."
A teď dokázal to, že mě do lágru dovezli
na takovým vozejčku, na kterým se vozej termosky s jídlem.
No mně to nebylo moc vhod, protože jsem říkal, aby si mě nevšiml nějakej z těch esesáků
a až tam tenhle nebude, tak mě zmlátil, že jo.
No, dopadlo to celkem dobře.
A jedna taková komická věc.
Eh pracoval jsem, no to byla horizontální vrtačka čtyřdílná.
A já jsem si nějak nedal pozor a najednou jsem udělal víc a už, abych..
Takhle to musím říct: Bylo dohodnuto s těma lidma, s totálně nasazenejma,
že budeme dělat určitej počet jenom těch kusů, abysme zase moc nepomáhali Říši, že jo.
No jo, jenže teď mi zbejvalo pár kousků do rána,
tak jsem si sedl na bedýnku a usnul.
Protože jsem byl unavenej a hladovej.
No a najednou cítím, jak mě něco lechtá na nose, tak jsem se ohnal,
a když už se to opakovalo potřetí, tak jsem se probudil,
vyskočil jsem a byl tam psovod, že jo, esesák a tohle.
No, to, to vám byl jako špatný, poněvadž jsem nevěděl, co z toho bude.
Jenže on se bavil.
On se bavil tím, že na tom nose mě zase lechtal.
A pak mi řekl: „Ještě přijdu jednou, ne aby si usnul.“
Tak to už jsem opravdu neusnul.
A zvláštní způsob bylo jídlo, který nám nosili o půlnoci na nočních směnách.
A hlad, no hlad byl samozřejmě.
Jídlo byl podobný, jako bylo, jako bylo ve Flossenbürgu.
A my jsme dostávali o půlnoci obvykle kousek chleba.
A teď buďto kolečko salámu, ne nějaký tlustý, nebo malinkej čtvereček margarínu nebo lžíci marmelády.
No a jakmile zazněl povel k tomu, že se rozdává jídlo, tak všichni letěli.
Div se nepřerazili, aby byli první.
Já jsem si vypracoval úplně jinej systém.
Já jsem si hlídal, aby mi nikdo nevzal to poslední místo.
Protože jsem věděl, u Němců a ty vždycky rozdělí.
Kdyby tam byl jeden rohlík, tak každej musí svůj díl dostat.
Takže nebylo nebezpečí, že by na mě nebyl, že došlo.
A to byla taková delší chodba před, před halou.
A byly tam dvířka plechový, který šly dovnitř a já jsem stával u těch plechovejch dvířek.
A ty byly ale hlídaný.Tam byl esesman, jenomže toho já jsem neznal.
Ten nebyl z lágru, to byl asi místní nějakej.
A dal se se mnou do řeči.
Mluvil rozumně, mluvil slušně.
Jenomže on mě začal, mně, vězňovi vyprávět o tom, kde jsou který armády.
Kde jsou Angláni, kde jsou Rusové a tohle.
No, tak jsem to teda poslouchal.
Ale pak přišla jiná věc, že mně, vězňovi, přinesl noviny.
To jsem ztuhnul, to jsem zbělel.
Nemohl jsem je odmítnout, poněvadž kdybych je odmítl, tak dostane strach a udá mě.
No tak jsem si je vzal, někde jsem je pak zahodil, že jo.
Ale ten vtip byl v tom, že já jsem přišel jako poslední na řadu,
nesněd jsem to hned jako ty ostatní, když dostali jídlo, okamžitě začali jíst.
Vodnes jsem si to ke stroji, dal jsem si to na kousek papíru,
nože jsme mít nesměli, tak jsme plíšky nebo něco nabroušeného.
No to jsem si hezky rozkrájel na čtverečky, namazal chleba nebo salám rozkrájel.
A pak jsem to pomalu začal jíst.
A já jsem byl relativně najedenej.
IV: Mohl byste nám popsat, jak velký tábor to byl
a jaký hlavní rozdíl pro vás znamenalo dostat se do pobočky koncentračního tábora?
FW: {odkašlal si} Když jsme odcházeli z Flossenbürgu a jeli jsme do Lengenfeldu,
tak prakticky nikdo z nás nevěděl, co nás tam čeká.
A když jsme tam přijeli, tak jsme vlastně našli takovej minitábor.
Poněvadž nás tam odjíždělo asi osm set, proti těm x tisícům lidí ve Flossenbürgu.
A byly to čtyři bloky, dva a dva, dva bloky byly vejš.
Pak byl apelplac a pak byly další dva bloky.
A jak jsme se dozvěděli, tak jsme tam vlastně střídali lidi, který byli totálně nasazený.
Takže oni to obehnali potom ostnatým drátem.
Do rohu se postavily, do rohu se postavily hlídací věže pro posty {z něm. Posten}.
Bylo to, no vrátnici, byly to vrata zamřížovaný, teda zadrátovaný.
A to bylo prakticky všechno.
Jestli tam byly taky dráty napájený elektřinou, to nevím.
Já jsem si netroufal to zkoušet.
A teď, ale život tam nebyl vůbec o nic lepší než-li v tom koncentráku.
Bylo na nás jako víc jako vidět.
A pokud jde o vězně, tedy o, o posty {opravuje se}, jenomže zase byla blízkost toho městečka.
Takže to bylo takový střídavý.
A v tej, situace byla taková, že my jsme tam odcházeli myslím nějak začátkem října.
Ale v tom.. eh po Vánocích, po prvním lednu už nám museli poslat několik desítek lidí navíc.
Protože tam v tom lágru u nás byla veliká úmrtnost.
Bylo tak pět, osm lidí za den na bloku, to nebyla žádná, nebyla žádná zvláštnost.
A tam, v jednom tom bloku tam bylo, tam bylo komando, byla tam, byla tam kuchyně, lékař.
No lékař, on .., to byl Bulhar, vězeň.
No a byl to vlastně s prominutím řečeno doktor hovado, protože on to byl veterinář.
A, takovej vysokej člověk.
No a v druhým bloku nahoře, tam byla většina Čechů a tři jsme byli dole.
To byl Dobrnický.
A chlapci se pokusili a ono to vyšlo, mu zajistit místo blockmana,
aby nemusel do fabriky, že jo, s těma plícema.
No a Bureš a já.
A byli jsme tam s Polákama dohromady, i ten Boris.
No a na tom, na tom dalším bloku, tam už jsme byli všichni pohromadě.
Nemůžu říct, že jsme se všichi osobní znali, že jo, drželi každej podle tých národností nebo to nejbližší.
Ačkoliv naši dva kamarádi, to byl eh Pepík Jokl, ten bejvalej nějakej policejní úředník náš.
A Standa Mádl, tomu bylo hodně přes padesát.
A vlastně prodělával druhou válku.
Za první války byl ruským legionářem.
No a za tý druhý války byl, byl tady.
Tak to byli takový jakýsi naši dva mluvčí.
A ty zase měli spojení na německý vězně, a ty zase na SS.
Takže jsme dostávali určitý zprávy v tom, eh určitý zprávy teda o tom, co se, co se dá očekávat.