FW: V Lengenfeldu by se zdálo, že jsme v malým táboře a že jsme tak nějak stranou.
Ale on to byl tábor, který vlastně měl vydělávat na ten tábor hlavní.
Protože Flossenbürg dostával peníze za nás jako za, za dělníky do těch fabrik a tím jako se živil víceméně.
Eh že by tam byly nějaký výhody v něčem, to nebyly.
Eh pochopitelně toho řvaní tam bylo stejně a toho tlučení taky.
No a ta úmrtnost, která tam byla velká, ta byla jednak tím, že tam byly nemoci,
hlavně ty průjmový, všelijaký tyfy a takovýdle věci tam byly.
Pak byly nějaký úrazy.
No a stávalo se, že, to byl takovej případ, utekli, když začala zima, dva ruský vězňové nějakým okýnkem u záchodu ve fabrice.
A měli smůlu, protože je chytli akorát na hranicích, na hranicích protektorátu.
Kdyby se bejvali dostali přes ně, tak snad by jim lidi pomohli a mohli se zachránit.
Přivezli je zpátky do tábora, no, co se s nima dělo, to nebudu povídat, bylo toho moc.
Byli samá krev a nakonec je teda zastřelili.
A mělo to takovej dopad na nás na všechny, poněvadž my jsme před tím dostali kabáty jako na zimu.
Tak ty nám vzali a ostali jsme jenom v těch pruhovanejch šatičkách.
Eh potom nevím, co ho to napadlo, byl to Polák, byl to šlechtic polskej, takovej vysokej člověk.
A my ho sledovali, že on si sbírá kůrky a chrání si chleba.
A jednou při cestě do fabriky na noční směnu jdeme prostě tou silničkou, okolo byly jeřabiny.
A on se dal najednou na útěk z toho, takhle z kopečka po takový veliký louce, která jde tak k potoku a pak byla dráha a silnice.
No, tak okamžitě povel k zastavení.
Posti namířili na nás pušky a pustili psy.
No a ty ho nestačili ani dohonit, protože oni ho úplně rozstříleli.
No pak ho vystavili samozřejmě jako na týdle, na apelplacu s tím, aby se každej na to jako podíval.
Přiznávám se, že jsem ten den nejedla, jsem (???) odešel se na to dívat.
No tak takovýdle případy se tam prostě objevovaly.
No ve fabrice byly taky sem tam nějaký úrazy, že jo.
Eh Inženýr Burian, ten byl, pracoval kdysi před válkou u firmy Odkolek, ten pracoval na takovým těžkým stroji, na takovým velkým soustruhu
A ten předmět, ten kus, kterej obroboval, ten mu uletěl, no tak to ho vzalo po obličeji.
Byl, přežil to, ale zranění to bylo jako veliký.
Já jsem tam měl asi dvě takový zranění.
Jedno to bylo z mojí celkem pitomosti, z únavy.
Eh bylo to, bylo to.. Prostě rotoval ten kus a nějak jsem byl unavenej, tak jsem po něm šáhl.
Tak mě to jako zranilo a prostě to jsem ani ne nějakým způsobem neošetřoval. {odkašlal si}
A to druhý bylo horší, protože to bylo na, na fréze a přišel ke mně Belgičan.
To byl totálně nasazený, mladej člověk, velice milej a že si to změří.
Tak já ji vypnul, vzal jsem prostě klíče a jdu do toho stroje.
Ovšem zapomněl jsem, že ta, že ještě rotuje, no tak mě kousla pěkně.
A on začal křičet, já nic necejtil, žádnou bolest nic, a teď vidím, že to je červený.
No tak jsem šel k východu z té haly.
Esesák už mě viděl, tak mě převezl na ošetřovnu.
Tam byla tehdá proti mně starší zdravotní sestra a říká: „No, to by chtělo šít."
"Ale tady lékař není a já to nesmím.“
A já jsem říkal: „Sestři, podívejte, já s tím hejbám, tak to nějak zafačujem a je to.“
No tak jsme esesák, sestra a já a koukáme na to, bavíme se,
Já jí podávám nůžky a fáče, a prostě jsem u toho fiškusoval.
Ona zalepí poslední flastr a já šel k zemi.
Protože patřím mezi ty mužský, co když viděj krev, tak samozřejmě musej omdlít.
No esesák mě popad, dal mi tam na to vyšetřo.., na to lůžko.
No a já jsem se za chvilku otřepal a šel jsem zpátky ke stroji.
No jo, jenomže tahleta vlastnost se mi nemusela vyplatit.
Když jsem potom byl na pochodu smrti a já viděl lidi střílet vedle sebe tak dva metry ode mě..
No pochopitelně, že mi ten žaludek šel nahoru a začalo se mi tmít před očima.
Tak jsem si říkal: „No, tak jestli teď si dovolíš lehnout, omdlít"
"Tak je to poslední věc, kterou jsem si v tomto životě dovolil,“ poněvadž by mě zastřelili.
No tak jsem začal zhluboka dejchat, zaťal jsem nehty do rukou, no a pak jsem si zvyk.
No a na mě přilítli taky. To bylo ve fabrice, dělal jsem na soustruhu a uletěl mě, ten obrobek mi uletěl ze stroje.
V tu ránu už tam byl vedoucí toho, toho dílenskýho útvaru.
Byl to esesák, byl v bílým plášti, strašně řval, vytáhl na mě revolver a že mě zastřelí.
A já jsem tehdá opravdu německy uměl, i dialekty, no a on, že jsem to nepřišrouboval a tak dále.
A já jsem mu říkal: „Co to povídáte?
"Kdybych to nepřišrouboval, tak tamten druhej šel, uletěl taky.“
Tím se uklidnil, ještě chvíli mě tam obtěžoval no a pak odešel.
No pravdu jsem asi neměl, pravdu měl on, no ale prostě to vyšlo.
A pak, rád bych si vzpomněl na jednoho z těch mejch kamarádů, toho Láďu Bureše.
Dělali jsme oba ve fabrice, on šel a viděl jsem, že často chodí na záchod a chodí tam pít.
Ja mu říkam: „Láďo, nedělej to, to není v pořádku.“
On říkal: „Ředím žaludeční šťávy.“
No pochopitelně to už byla předzvěst, že tam je nějaká.. že ho něco potrefí, a chytil průjem, ale děsnej průjem.
My jsme vůbec nestačili těch pár kousků prádla, co jsme měli, mu půjčovat a měnit to a prát.
A ta postel vypadala, jako že je prázdná, akorát ta hlava bylo vidět, že tam někdo leží.
Já o něj dostal strach a šel jsem teda za, za lékařem.
No, on Bulhar, já Čech a tak jsme mluvili slovanským esperantem neboli německy.
No, a on že se mnou nepůjde a mě to dopálilo, začali jsme prostě zvyšovat hlas.
No na konec jsme na sebe hulákali.
A on pak otevřel tu skříň a říkal: „Podívej se, já tady nic nemám.“
Měl tam krepový fáče papírový, a nějakou, nějakej ajatin nebo nějakou takovou dezinfekci.
A já začal znova. Říkám: „To od tebe nechci."
"Já bych rád, aby si se šel na toho chlapce podívat a řekl nám, jakou máme my možnost mu pomoct!“
No tak až když potom zase jsme na sebe křičeli, a když jsem mu řekl: „Podívej se, ty nejsi člověk, ty jsi hovado."
"Až přijdeš domů, pokud se vůbec dostaneš, tak vrať diplom.“
Tak se mnou šel, no a prohlídl a řekl nám: „Helejte se, ten nesmí dostat žádný tekutiny."
Ten musí dostat jenom chleba a ten musíte opejkat nebo prostě jako usušit.
"A nejlepší by bylo na začátek perník.“
No, v lágru perník, jo? To je problém.
Jenomže tam byli Poláci a to byli výborný organizátoři.
Ty sehnali všecko možný. No tak za nima a říkáme:
„Kluci, Láďovi je tak a tak špatně a lékař nám řekl tohle.“ – „Jo, to seženem.“
No za chvilku přinesli dost velkej kus perníku, a teď jsme ale dostali strach my.
Protože v lágru se nedávalo nic zadarmo, tam se všecko platilo a platilo se chlebem.
To znamená něco si jako s někým vyměnit, to znamená ten den nejíst.
Tak my říkáme: „Co za to chceš?“
A on říká: „Nic, to je pro Láďu.“
No tak jsme Láďovi hned naordinovali ten, ten perník.
No a ve fabrice jsme rozkrájeli jeho chleba. Ještě jsme ze svýho trochu přidali.
A na těch hlavách těch strojů, který byly horký, že jo, tak tam jsme to prostě opejkali.
No dostali jsme ho z toho. Poněvadž lékař nám řekl:
„Když ho z toho dostanete, tak já ho tam vemu na rekonvalescenci."
Ale teď ho tam vzít nemůžu, protože třetí (???) odstřelili jako ležícího pacienta.“
No tak se z toho Láďa dostal, pak tam byl dost dlouho na tý rekonvalescenci.
Protože vlastně tam fiškusoval a pomáhal lékaři při jeho práci.
No a potom se podařilo kamarádům ho dostat jako schreibra, jako písaře na náš blok k Pepíkovi Dobrnickýmu.
Ale taky to nebylo jednoduchý.
Protože Burešovi, u Bureše se objevily na nohou boláky.
To byla avitaminóza, něco takovýho, jako měli námořníci kurděje.
A to, toho se tam člověk potom těžko zbavil.
On měl taky potom už nohy zafačovaný tím krepovým fáčem a nakonec až na stehna nahoru.
No jednou jsem se vrátil z fabriky z denní služby, no a teď ale tam byli mrtví.
Nepamatuju si, jestli jich bylo pět, šest.
No jo, ale Dobrnický v záchvatu s těma svýma plícema, Láďa nemohoucí na posteli.
A teď byl problém.
Nahoru se to musí dostat, dokud ještě lékař ty mrtvoly bere, až na to, jen v určitý čas.
A to znamenalo je tam odnést, slíknout, umejt a dát jim číslo, dát jim číslo na prsa.
No, tak aby se nedozvěděl někdo, že se schreibrem a Pepíkem něco je, tak jdu ven a prosím:
„Prosím vás, pomozte mi.“ On nikdo.
Tak jsem gumikniplem párkrát praštil do stěny, zařval, no tak pak se to tedy zorganizovalo.
Takže nikdo se nedověděl, že Dobrnický má, že s ním něco je.
Mohu i vzpomenout, protože tam prožívali Vánoce, jak vypadaly.
Měli jsme stromeček. To kápové zašli za, za SS a ty jim dovolili,
vzali je sebou, dali jim asistenci do lesa, uřízli stromek, přinesli ho na barák.
A my jsme si ho ozdobili, takový špony prostě od mašin, tím jsme si to ozdobili.
A dokonce se našly nějaký blbosti, který jsme si tam jako dárky dávali.
Posti tam nebyli, byli jenom na věži ten den.
A asi to slavili spolu někde, na lágru byl relativní klid.
No a s těma Polákama to bylo moc hezký, protože zazpívali jsme si hymny.
Poláci si zazpívali „Jeszcze Polska nie zginieła“.
No a pak se zpívaly koledy a ten večer opravdu proběhl nádherně.
A jako štědrovečerní večeři jsme dostali nějaký těstoviny.
A ty byly politý vodou, ve který byla rozšlehaná marmeláda. Aspoň něco.
No pak byl Silvestr.
A já se musím přiznat, že se nám tam podařilo se i trošku jako přiopít.
Protože, podívejte se, my jsme byli takový podvýživy, jo,
prakticky jídlo žádný, utahaný, urvaný a teď tady Silvestr.
Došlo k tomu tak, že blockman Dobrnický někdě přitáhl celý kýbl a v tom byl pivolín.
Pivolín bylo válečné pivo, nula celá nula nula, alkohol tam prakticky žádný nebyl.
Jenže v tom kýblu, já nevím, kolik tam je litrů, jestli osm nebo deset, no my to ve třech lidech vypili.
Chtěli jsme to nejdřív slavit s Polákama, ale ty byli moc sentimentální a vážný.
Tak jsme šli k blockmanovi do tý cimřičky no a tam jsme si to pomalu pili.
A tak jsme to, musím se přiznat, trošku jsme to cejtili.
No a jak čas ubíhal, blížilo se pomalinku jaro.
A, jo, ještě bych mohl říct, že jsme dostávali, že jsme.. Bylo dovoleno, abysme dostávali balíčky.
Proč se to stalo, nevím.
Jestli to mělo vylepšit zásobování nebo se chtěl někdo přiživit.
Tak my jsme si taky napsali domů.
A s Burešem jsme to udělali tak, že jsme si nechali posílat každý dva balíčky tejdně.
A v jednom věci jako na vaření a v druhým balíčku nějaký takový buďto knedlík, anebo kousek buchty a tak.
Doma jsme pak zjistili, že jsme nedostali ani polovinu z toho, co nám bylo posláno.
Bylo to jednoduchý. Něco si sebrala samospráva, kápové, no něco si sebrali esesáci.
A já jsem se o tom přesvědčil takovým způsobem:
Jednou přišly balíčky, vyvolávaly se čísla,
takže já jsem byl dwadzieścia siedemdziesiąt trzysta pięćdziesiątdwa {pravděpodobně: dwadzieściasiedem trzysta pięćdziesiątdwa, tj. 27357}, protože se to hlásilo polsky.
Tak jsem si pro to šel do kanceláře a tam byl esesák, kterého jsem neznal.
Byl trošku starší a byl to maximálně slušnej člověk.
Tak jsme to tam probírali a on to kontroloval, poněvadž nesměli se posílat věci, třeba konzervy a tak.
Musely to bejt věci, který se daly prohlídnout a vědět, co v tom je.
No a nakonec tam byla vánočka od matky.
A tak jsem {ruch v místnosti, vrtačka od sousedů}, tak jsem tak jsem tam zašel.
Eh nakonec tam byla vánočka od matky.
A mě napadlo.. Prostě jsem ji rozlomil a tomu staršímu gestapákovi jsem ji nabídnul.
On poděkoval, vzal si ji.
A teď se ozval Roller, ten desátník SS, ten velitel tábora,
a prohodil: „Na ja, das sind die berühmte eh Kuchen von, von Wretzls.“
A tady jsem poznal jednu věc.
Jak ten člověk věděl, když mám jenom číslo, že poznává mě podle jména?
To znamená, že krad. No, tak tím věci vlastně byly vyřízený.
Ale s vánočkou byl ještě jeden malér.
My jsme tam dostávali teda v balíčkách, jak jsme si přáli, ty věci na vaření.
No jo, ale v čom a na čem vařit?
Zjistil jsem, že kamarádi ve fabrice si vyráběli sami svoje primitivní vařiče.
A tak jsem jeden pro nás získal a na tom jsme se pokusili sem tam nějakou tu polívku nebo něco si udělat.
A jednou takhle sedíme s Burešem sami a připravujeme si polívku.
Teď se rozletěly dveře.
A do, do místnosti vletěla taková hrozně velká chlupatá potvora, prostě pes vlčák.
A ve dveřích stál jeho psovod. Tak dvoumetrovej chlap.
Znali jsme ho a my jsme ztuhli. Teď jsme nevěděli co.
Vaříme na erární proud a na vařiči z kradenýho materiálu.
Nenapadlo mě nic lepšího než toho psa prostě přeskočit, překročit {opravuje se}, a vzít tam vánočku, kterou jsem měl, rozlomit ji
a zase: „Gestatten Sie, darf ich Ihnen anbieten?“
No ten to vzal a odešel.
No my jsme polívku vylili ke drátům, protože už jsme neměli chuť ji dál, ji dál vařit.
Ten strach byl velkej, takže to přestalo. Přestalo nám chutnat.
IV: Já bych se vás ráda zeptala na kontakt s civilním obyvatelstvem. Nemyslím teď nucené nasazené z Čech nebo jiných národností,
ale myslím německé obyvatelstvo, se kterým jste se pravděpodobně v rámci své práci také setkávali.
FW: Ve fabrice kromě teda nás jako vězňů pracovali pochopitelně i civilní zaměstnanci, lidi z města.
A byly z toho různý problémy.
Třeba my byli zavšivený, to byla hrůza, co nám ty vši působily za problémy,
Eh tak, a ty si stěžovali doma, že to prostě domů nosej, že jo, že s tím nebyli spokojený.
A my jsme se dostali potom.. Nabidli nám možnost odvšivení, to jsme samozřejmě využívali.
Ale i jinak ten styk tam byl, byly tam nějaký prostě seřizovači nebo tak.
Ale to byli velice slušný lidi a musím říct, že se snažili vězňům maximálně pomoct.
Dokonce jim nosili tajně i jídlo.
Byly z toho, měli z toho samozřejmě nepříjemnosti, tam když se na to přišlo.
Ale já už jsem se zmínil o jednom člověku.
Byl trošku jako, měl určitou osob.., tělesnou vadu.
Ale byl výbornej a dost jsme se spřátelili.
Takže pokud šlo o to obyvatelstvo Lengenfeldu, tak tam je nutno říct, že nám spíše pomáhali, než aby nám škodili nějakým způsobem.
To bylo velice příjemné. {odkašlal si}
No, pomalu se překlenul teda ten, eh první leden '45 a přicházelo, přicházelo pomalu jaro.
A stalo se.. Bylo to v dubnu, že, to jsme se už jako probouzeli, připravovali jsme na noční směnu, jsme uslyšeli vysokej pískavej zvuk letadla.
Vyběhli jsme ven.
A viděli jsme, jak letadlo prostě nalítává na fabriku a shodilo tam nějaký bomby. {pije}
Až teprv po dvou hodinách asi, možná víc, se přibližoval pomalu průvod z fabriky.
Nejdříve šli normálně k útvaru jako vždycky.
A v posledním, v posledním té pětici jsme viděli starýho Mádla, jak táhne nohu za sebou.
Tak jsme volali přes dráty, co se mu stalo.
A dozvěděli jsme se, že prostě byl raněnej při náletu.
Totiž když to začalo, tak posti zavřeli bránu od té výrobní haly a sami utekli mimo, mimo fabriku. {odkašlání}
A Standa se skrčil, se snažil skrčit pod stroj.
Takže hlavu schoval, no a šrapnel ho, ten šrapnel ho prostě zranil do zadku.
Kdyby bejval to neudělal, tak to možná odnesla hlava.
Při tomto náletu zahynul také Belgičan totálně nasazenej, o kterým jsem mluvil, kterej tam dělal toho seřizovače u nás.
A tomu prostě, ta, kus toho šrapnelu urazil hlavu, akorát nad očima.
Takže ten tam, ten prostě zahynul.
No a, a když teda ten nálet skončil, nebylo kam chodit.
Fabrika už nepracovala a tam jsem si dovolil jednu troufalost.
Procházel jsem barákem a v čelních dveřích otevřených, tam bylo vidět na, na SS-mana na věži.
To jsem si říkal, no tak moje číslo nevidí, nevidí ani národnost.
Tak prostě zkusím na něj zavolat.
A zavolal jsem na něj: „Hele, co bude?“
A on dolů na mě řval: „Budeme evakuovat.“
A ještě jsem mu říkal: „Prosím tě, kam?“
On říkal: „Do Flossu.“
Tak jsem prošel tím barákem a bočníma dveřma směrem k hornímu bloku jsem vyběhl, abych kolegy informoval.
Říkám: „Kluci, todle mi řekl post.“
No a naši, teď jsme se rokovali, co s tím.
A přemejšleli jsme, jestli by teď nebyla vhodná chvíle k úniku, jestli bysme nemohli utéct.
Tak naši dva vyjednavači, Mádl a Jokl, šli k bráně.
A tam přišel takovej hubenej menší člověk, esesman.
Tvrdilo se, že jeho matka je Maďarka, jeho otec Němec, a s ním začali vyjednávat.
Protože v té době už jsme slyšeli úplně jasnou střelbu na Plavno.
Jak dobejvali, dobejvali Plavno. No prostě normální dělostřelba běžná.
A že bysme teda to využili a šli bychom směrem na to Plavno.
A ten esesman ukázal, že má pod uniformou civil.
A říká jim: „No, já jsem připravenej.
"Tak podívejte se, mě teď vystřídaj a já další stojku {tzn. službu} nastupuju v osm hodin."
Tak se dohodneme a potom bysme odešli.“
Jenomže v sedm hodin přišel rozkaz: „Alles antreten zum Fünfe, zu Fuss, Marsch, Marsch!“.
Tak to šlo všecko velice rychle, a nastoupili jsme vlastně teda k evakuaci.
Dostali jsme chleba každej, snad ne všichni, protože samozřejmě se kradlo, na všechny v tomhle případě nedošlo.
A vyšli jsme z tábora přes tu louku, ale nemůžu říct prostě místa.
Ty já si nepamatuju z hlavy. Zkrátka jsme šli celou, celou noc a za obrovskýho deště.
Lesem, kterým jsme procházeli, nebylo vůbec vidět, kde kdo je.
Kde je vězeň, kde je SS-man.
Takže toho využilo nevím přesně jestli třicet nebo padesát lidí k útěku.
Ale ráno je všechny přivedli, protože Hitlerjugend a Volkssturm je v těch, v tom lese našli a přivedli je zpátky.
No a tam jsme vlastně už takto nastoupili pochod smrti.
IV: To už byl duben '45. Jestli počítám správně?
FW: To byl duben '45.
IV: A vy jste byl tedy na pochodu smrti z jedné poboček, která směřovala směrem na Flossenbürg.
Pokud si dobře pamatuji, tak i ostatní pobočky v Sasku nastoupily na pochod smrti a sjednocovaly se v jeden větší.
Pamatujete si, kdy k vám přiřadili vězně z dalších poboček nebo z jiné pobočky?
FW: Prakticky po půlnoci jsme došli, ale no, nechtějte na mě vědět místa.
To bych musel mít prostě seznam, to napsal Jokl, ja to z paměti si nepamatuju.
A tam se k nám přiblížila potom jednotka z Zwickau. Ta byla větší než my.
A já už nevím přesně, kolik nás odcházelo z tábora, asi nás bylo šest set nebo kolik, to už si nepamatuju.
A Zwickau bylo větší a nebylo to k dobru našemu.
Protože velitel Zwickau, to byl vyloženej vrah. Ten to střílel, ty lidi.
My jsme spali na nějakým hřišti.
Když jsme se ráno probudili, tak tam už bylo několik mrtvejch.
A pak za náma přivezli naše lidi z Lengenfeldu,
ty který nemohli jako, který nestačili na tu cestu.
To už mi říkal v Lengenfeldu Láďa Bureš.
Říkal: „Hele, já nepůjdu, já bych to neušel.“
Tak jeho a ostatní přivezli potom na náklaďácích.
A byl rozkaz, že se nesmíme setkat, že si nesmíme dávat žádný znamení.
No a přesto jsme to zkusili a s Burešem jsme se setkali.
A on vyprávěl, že to ráno, kdo včas nevstal po tej šestej hodině, tak jak byl na posteli, tak ho zastřelili.
A pak už jsme se teda, pak jsme se rozloučili a viděli jsme až po válce potom doma.
No a vyšli jsme teda na tu cestu dál lesem, směr byl danej, Flossenbürg.
To co dělala cvikovská jednotka, byl úděs.
Oddělili tak 20, 30 lidí, dali je stranou a tam je normálně postříleli.
Samozřejmě před náma, kousek od nás.
Nebo se stalo, že vytáhl vězně samotnej esesák,
většinou to byli mladý esesáci, postavil si ho [nad sráz?], zastřelil ho.
Když jednou stříleli takhle skupinu lidí, tak ten jeden z nich přišel, šel k tomu esesákovi se sepnutejma rukama,
ten mu dal ránu pažbou, ten samozřejmě bolestí se otočil, no a dostal ránu do týla.
V jiným případě zase zastřelil taky jednoho člověka,
sehnul se, utrhl mu číslo a povídá: „Ah, Franzose."
Že jo, prostě Francouze nic pro něj neznamenal.
Tak tohle byly situace, z kterejch bysme jako rádi se nějakým způsobem dostali, akorát jsme nevěděli jak.
Ale ve střehu jsme byli. Těch příhod během pochodu byla celá spousta.
Třeba jsme přišli do takový vesnice.
Byla to vesnička, která byla vklíněná přímo do lesa několika domky.
A asi to bylo na telefon dohodnutý nebo jak, že tam nějaká žena přijde a dá nám tam nějakej košík brambor.
Ta stačila akorát ten košík brambor položit a utéct.
Protože vězňové se na to vrhli a nastala velká mela.
Normálně teda {?} do nich stříleli, takhle stříleli esesáci jenom do vzduchu.
Můžu ale říct, že z Čechů tam šli pouze dva.
A to jen proto, že tam sebrali asi dvě hrsti brambor pro naše nemocné.
Jinak jsme tady k tomu nešli.
Ale nevím jak, když to teda, když tohleto všecko pominulo, tak z toho košíku prostě vůbec nic nezbylo.
Tam, tam nebyla ani, ani kousek.
No. A při dalších cestách, protože tam zůstal, to se stalo jednou v takové úžlabině,
tam jsme přespávali a ráno nastal rozruch, poněvadž jestli se tam prali o chleba nebo něco.
A my jsme spali přímo jako na kraji nějaké meze.
A tam jednoho z našich kamarádů, Steva a dalšího, ten byl podstatně starší, napadlo utíkat.
Ale v naprosto nepříhodné době a nepříhodném místě.
Za náma bylo pole, taková oranice a bylo to možná sto, sto padesát metrů.
A to je pro útěk na volným prostranství velice nešťastná, nešťastná volba.
My jsme věděli, že Blažej utéct chce.
Byl to člověk, kterýmu bylo přes padesát let.
Manželku, tu mu zastřelili v heydrichiádě a doma zůstala dcera.
A on po ní strašně toužil. Porád o ní mluvil.
A za ním chodili (???) psovodu a pořád mu říkal:
„(???), já tohle nechápu, vy Češi inteligentní národ, proč neutečete?“
On to přinášel k nám, a my jsme říkali: „Počkej."
"Samozřejmě, že můžeme utéct, ale musíme vědět přesně, kde jsme a jaký máme šance."
"Nebudeme zbytečně riskovat, to nemá smysl.“
No a prostě ten Steve ho nějak vzal s sebou a začali po tý oranici utíkat.
A tam právě hlídal taky tedle drobnej SS-man, co měl matku Maďarku.
A pochopitelně, utíká vězeň z jeho místa, kde má, kde má hlídat.
Strašně na ně zakřičel a běžel za nima, takovým drobným, drobným stylem.
No, Steve přidal a dostal se z rány, jak jsme se pak dozvěděli.
Jenže Blažej, když nechytl druhej dech, zastavil se.
On ho přitáhl zpátky a bylo to přímo za našima hlavama.
No, bylo to zlý, protože to byl víceméně utlučen, až potom nakonec dostal ránu z milosti.
To je takový nesprávný slovo, to je prostě vražda.
A pochopitelně, že i když jsme byli na tyhlety věci zvyklí, tady šlo o kamaráda blízkýho.
Takže to tím víc na nás působilo.
No a když jsme potom pokračovali dál, šli jsme po takový jakoby náhorní planině.
Po stranách byly mladý.. po stranách silnice byly mladý ovocný stromy a nad námi lítali hloubkaři.
My jsme na ně byli zvyklí, nám nic nedělali vcelku.
A najednou to jeden z těch hloubkařů se zamířil k nám.
Posti dali povel, abysme lehli do škarpy.
Sami od nás utekli do polí a namířili na nás samozřejmě pušky.
Jenomže to byly.. my jsme šli ve třech odílech asi po padesáti lidech.
Takže ty první dva oddíly zapadly do tý škarpy a ten poslední oddíl náš zůstal stát.
Ten cvikovský byl daleko za náma.
Ten hloubkař na nás nalítával akorát na ten střed, co jsme byli.
A to byly takový momenty, jako: „Sehněte obličeje, svítí vám to, uvidí vás,“ a tak.
A šel velice hluboko, hodně nízko letěl, natočil se na pravý křídlo a rozštěkal kulomet.
A my jsme říkali: „No tak ten nás vylekal.“
Vstali jsme a všech těch 50 toho posledního oddílu bylo na zemi v tratolištích krve, včetně postů, včetně vojáků.
No, tam nikdo nekoukal na to, jestli je někdo raněnej nebo není.
Prostě co leželo, tak se dostřelilo.
Eh zbyli z toho akorát dva, jeden.