FW: Tak po tom náletu vlastně zůstali dva. Jeden byl zraněnej, to byl starší Němec.
Ten měl průstřel ruky a ten pak nějak zmizel.
A ten mladší, to byl vlastně zlodějíček z Plavna.
Když tam totiž vybombardovali věznici, tak k nám ho poslali se zraněnou hlavou. My jsme se trochu o něj postarali.
Jídlo jsme pro něj sehnali, no tak tím se taky zachránil.
A teď v tomhletom momentě nás prostě volně pustili do lesa.
Rozkaz byl utéct do toho lesa, pustili psy, no jak ovce.
Přišli jsme tam, rozkaz samozřejmě lehnout, sednout a kdo by vstával, tak by pochopitelně se vystavoval nějaký tý, nějaký tý agresi.
A teď ale na mě ten Němec zakejval, ten, ten mladej, co byl z toho.. co nebyl raněnej.
A vidím, že si zaklepal na hlavu, jestli jako není to, jak se k němu dostanu, tak jsem to zkusil.
No a on mě dal poměrně velký kus chleba a nějakej margarín.
Já mu říkám: „Kdes to sehnal?“
A on říká: „No prosím tě, vedle mě zastřelili esesáka, no, tak jsem mu vybral chlebník.“
Zkrátka specialista. Tak jsem to vzal ten svůj podíl, odplazil jsem se zpátky.
A tam už jsme se všichni rozdělili.
Takže každej jsme kousek jako dostali a tím jsme trošku zahnali, zahnali hlad.
Eh potom došlo k takové velice nepříjemné a pro nás bolestné příhodě,
kde jeden z našich kamarádů, ten nejmladší.. A už měl nohy nadranc, bylo to špatný, nemoh jít.
A nebyl tam velitel v tý chvíli, a vedle nas šel esesák, starší člověk proti nám tehdá,
tak asi kolem těch 45 let nebo možná víc, táta od rodiny.
A on za ním přišel a žádal, aby ho zastřelil.
A ten mu to vymlouval, říkal: „Prosím tě, půjdeme ještě asi 20 minut."
"Pak si odpočineš a zas to ráno trochu půjde.“
Nedal pokoj, tahal ho za rukáv a najednou přijel Roller velitel.
A říká: „Co to tady je?“ On říká: „Chce, abych ho zastřelil.“
„Ba, tak ho, tak ho oddělej.“ No tak on ho zastřelil.
No, ta věc byla velice smutná pro nás, dost nás to otřáslo.
Ale horší bylo potom po válce, když jsme takhle seděli s matkou doma, někdo zaklepal a vešla v šátku, prostě vesnická paní.
No a teď se hlásila a říká: „Já jsem měla syna v lágru, že byl v Lengenfeldu.
"A zahynul a já nevím jak, nebo teda zahynul, nevím o něm."
"Proto jsem dala zprávu do novin, a jeden z vás se mi ozval." To byl asi Jokl.
"A napsal mi vaši adresu, že vy jste u toho byl, když zemřel.“
Dodneška nevím, co jsem tý ubohý ženě řek. Mně jí bylo líto.
Něco jsem jí povídal, ale to že vlastně spáchal sebevraždu, že si to přál, to jsem.. Na to jsem sílu neměl.
No pak tam bylo různý příhody, že jo, dostali jsme do nějakého kláštera.
Tam nás nacpali všechny do jedný místnosti a tak jsme přestáli celou noc.
Když zemřel, no tak zůstal stát až do rána.
Pak když jsme zase byli jednou v takový starý fabrice a zřejmě to byl bejvalej lihovar.
A původně před tím, před náma tam byli asi ruský zajatci, jak jsme se dověděli.
A tam jsme taky našli brambory.
Samozřejmě, že byl zákaz, abysme si je brali, jenomže on když je hlad, tak se riskuje.
Tam jsme roztopili v takovým sudu oheň na patře už a ty brambory jsme si tam jako sušili, opejkali.
No, bylo nám divný, že druhej den nejdeme dál. Pak jsme se dozvěděli, proč.
Posti tam našli sele malý, to zabili, upekli, snědli. Jenomže neměli sůl.
A celá ostraha dostala průjem, takže nebyli schopný jít dál.
No a my se tam teda živili zase těmi brambory.
Potom když byl danej povel k odchodu, tak jsme si každej ještě pár brambor vzali do kapsy, který jsme pak samozřejmě jedli syrový ve šlupce, jen tak otřený o kalhoty.
Tak jednu ráno, dvě k obědu a zas jednu k večeři, tak jak jsme si to vzali.
A něž jsme odjížděli, tak jsme viděli dva žebřiňáky, který obsadili ta Volkssturm, to znamená už starší, starý lidi.
A jeli někam, jestli jeli cvičit nebo kam, prostě nás předjeli.
A jdem po cestě a vidíme hloubkaře, jak na něco nalítává.
A on vlastně zjistil ty dva, ty dva žebřiňáky.
A když jsme k tomu přišli, tak tam bylo pár tříšek a nějaký mrtvý,
ale koně, to už jsme viděli na poli, tam byli ruský zajatci a ty už si pomalniku ho vařili.
Tak takhle jsme prostě postupovali a stalo se, zase pršelo..
Samozřejmě ty deky, co jsme dostali jako s sebou, ty jsme dávno vyhodili, poněvadž nést mokrou deku, to nemělo smysl.
A teď jsme leželi v takovejch úžlabinách, no a pršelo na nás a pršelo na posty.
A tam nás Čechy napadlo, že teď by možná bylo možný se oddělit od těch cvikovskejch.
A tak jsme šli všichni za, za zástupcem komandanta, poněvadž komandant tam nebyl.
A říkali jsme mu: „Podívejte se, prší na nás, prší na posty, tohle nemá smyl."
"Pojďme klidně dál, my jsme ochotný jít.“
A on říká: „No tak to se poradím s postama.“
Svolal si posty, že jo, ty, a za chvilku se ozvalo: „Alles antreten!”
Takže my jsme pochodovali dál a cvikovská tam zůstala.
Tak jsme si říkali: „Zatím dobrý.“
Tak tím jsme se jich caštečně zbavili.
Došli jsme tam do nějaký vsi, to už bylo k večeru.
A tam jsme zůstali stát s tím, že jako tam budeme nocovat a že nás ubytuje v nějakých těch stodolách.
A pokud si vzpomínám, i nějakou bramboru jsme dostali.
A tam zmizel "lagerälteste" a "blockman".
To byli.. Vím, že Rudi, to jako "lagerälteste" byl, byl Rakušan.
A co byl Johann, to nevím přesně, ale prostě oba dva už zmizeli.
A když jsme tam ještě stáli na té návsi, tak nás došli cvikovský komando.
A velitel se ptal, jestli bylo zajištěno ložírování i pro ně.
On říkal: „Ne, taková malá vesnice, stačili jsme zajistit akorát ty svý.“
„No tak to nevadí, my budem pokračovat dál.“ A my jsme ještě od lesa slyšeli potom střelbu.
My jsme.. Tam jsme tak přespali, pochodovali jsme dál a přišli jsme potom další do takový malinký vesničky.
A tam bylo zajímavý, že německý vězňové už nešli s náma do těch stodol, ale šli už do soukromejch, do soukromejch domů.
Když jsme se ráno probudili, tak jsme potom už je našli v civilu sedět před těma baráčkama.
A Jokl si vzpomínál, že tam došlo k nějakým takovým nesrovnalostem mezi postama.
Poněvadž oni taky nevěděli, co se děje, ta doba byla taková, taková podivná.
Poněvadž co chvíli jsme slyšeli střelbu, jak postupovaly armády.
A šlo o to, jestli by se teď nenašla příležitost, jak se od tý jednotky oddělit.
Jak to sjednali, nevím, pamatuju si jenom, že byl rozkaz při nástupu, aby Češi nastoupili dozadu.
Když jsme potom vyšli z tý vesničky, po pravý straně bylo pole, po levý byla taková mladina, takovej mladej les.
Přišel zástupce komandanta a říká: „Po pěti o lesa!“
No tak jsme skočili mezi ty stromky, jenže oni nám byly tak po pás.
No a vězeň, když má vedle sebe psa a uniformu, tak je bezradnej.
Tak jsme zůstali stát v té skupince a oni již docházeli k tomu vyšimu lesu,
jeden z postů se otočil a viděl, jak tam stojíme, tak vystřelil do vzduchu, tak jsme si lehli.
A teď jsme to teda totálně pokazili. Poněvadž my tam měli zůstat.
Ty armády byly nějaký, co já vím, deset, patnáct kilometrů za náma
a kdybysme tam zůstali, tak jsme se dostali do rukou americký armády.
Jenže ta touha po domě, po domově byla tak velká, že jsme se vydali směrem za tou jednotkou.
A s tím jedním kamarádem, to byl asi nejmladší chlapec od nás, jsme šli jako poslední, zalehli jsme do toho, do toho, na kraj toho lesa.
A viděli jsme, jak vyjel nějakej vůz, taženej koněm a řídil ho mladej, mladej kluk od Hitlerjugend.
No a teď tam šlo proti němu těch asi pět našich chlapců dozadu, on sáh dozadu do slámy,
A vytáh pušku, namiříl ji na ní, oni už tam stáli s rukama nahoru.
A, co se, co se vyjednávalo, to nevíme, to jsme neslyšeli, ale za chvíli on zahodil tu pušku a hoši pokračovali.
Tak my jsme šli za nima a sešli jsme se ve Stříbře.. Ne, Stříbro to nebylo. Ja myslím u Tachov..
IV: U Tachova?
FW: Tachov, Bor u Tachova. A tam jsme se dostali.
Takhle, když jsme dohnali, tak jsme viděli naše chlapce, jak stojej u zdi s nosama kde zdi
a tam řídil dopravu nebo to tam hlídal nějakej esesák.
A my jsme nedali na sobě znát, prostě jsme pokračovali.
To ho trochu rozčílil, že jo, a zařval, abysme šli ke zdi, no a tam jsme se začli zase radit.
No a zase vyjednavači naši, Standa Mádlo a Jokl šli k tomu esesákovi a proč náš zastavil.
A on: "(???) tě zastřelili."
A on říkal: "Proč byste nás stříleli, když jsme pro vás pracovali a jsme teďka propuštěný?"
Tak oni zas k veliteli do zámku a jak nám potom vypravovali, tak velitel zeptal, když jsme propuštěný, kde máme papír?
No a hoši mu pohotově řekli: „No, ten rozkaz přišel v poli, tam nebyl žádnej psací stroj, tam nebylo nic, na čem by se to dalo napsat.“
A on mu řek: "Tak mi to nezajímá." Tak šli zase za Volkssturm, za velitele teda Volkssturmu, ty domobrany.
A to jako.. přišli ven, a ještě jsme tady na radnici.
A tam šli zase za starostou. Starostovi to vysvětlili
A starosta říkal: „A kdo vás věznil?“ Říkají: „No SS.“
„No tak mě to nezajímá, tak si jděte k SS.“
A teď jsme tam na tom náměstíčku stáli a nevěděli jsme co.
A najednou nás dojel na kole zástupce komandanta a říká: „Chlapi, co tady děláte? Proč jste v tom lese nezůstali?“
No ale naštěstí, naneštěstí {opravuje se} teda přišel ještě nějakej důstojník SS, zastavil se.
Samozřejmě se pozdravili předepsaným způsobem a ptal se, o co jde.
On na nás tak jako mrknul a říká: „Já jsem ty lidi propustil."
"A dávám jim, dávám jim prostě povely, nebo je poučuje dál.“
Tak to se mu, to jako ho uspokojilo. On nám říká:
„Chlapi, jestli vás ještě jednou najdu, tak musíte k jednotce, tak vás musím vzít zpátky."
My jsme říkali: „(???) Nás už neuvidíte.“
Teď jsme tam bizarně stáli, a mě napadlo, že tak jak jsou Němci zvyklí na takovej řád a pořádek, že by bylo dobrý vytvořit jednotku
Říkám: “Helejte se, možná, že by šlo se starostou vyjednat, aby nám dal někoho od volkssturmu."
"Nějakýho stařého člověka, kterej by nás doprovodil do další vsi."
"Tam by se připravil jinej a ten zas by nás dovedl dál a takhle bysme se mohli to.“
To se jim zřejmě moc líbilo, tak jsme se postavili do trojstupu a udělali jsme jednotku
a přišel tam takovej tam děda se sukovicí, no, byl dost v takovým dobrým rozmaru.
Ale mám dojem, že se nás i trochu bál, že nevěděl, co jsme zač.
Popošli jsme za ves, a on že to bude dobrý a okázal nám, že má v kapse schovanou československou vlaječku.
No, to nám vhod nebylo, protože jsme nevěděli, je to provokace, nebo není.
Ale nakonec jsme se dostali do další vsi a takhle jsme pokračovali až do Stříbra.
Jenže tam už byl kromě toho člověka z toho volkssturmu, byla nějaká uniforma, jestli to byl četník nebo kdo, to nevím.
No a tam nás zastavil. Takhle že to nejde.
A že abysme šli, a ono to vlastně nebylo gestapo, ale bylo to sicherheitsdienst, prostě taková policie.
No ale že si musíme pospíšit, protože v určitou hodinu zavíraj.
Tak jsme tam běželi do kopce a zase naši dva vyjednavači, že jo, došli, se tam nějak jako představit a dohadovat.
No a my jsme se koukali na ty (???), okýnka u tý vily, v kterým sklepení zase budeme dneska spát.
A najednou vyběh, vyběh Jokl a říká: „Udělejte skupiny po dvou, po třech a postupte, přijďte do místnosti.“
Tam seděli dva lidi, v civílu už, no a papír ve stroji: „Jméno,“ že jo, „odkud jste,“ a tak dále.
No a dali nám prostě papír, že se nacházíme na cestě, po cestě domů.
A, ale co bylo divný, že nám dali zvláštní poučení:
Neshromažďovat se s těma ostatníma skupinama, jít tak jak jsme psaný.
Co nejdřív se snažit vyměnit naše štráfatý uniformy za civil.
Že můžeme zastavit kte.., kterykoliv vozidlo včetně vojenskejch aut.
A až přijdeme domů, abysme se hlásili u domovskýho gestapa.
No tak všecky jsme se tam zase shromáždili před tou vilou
a Jokl povídá: „Ne aby vás někoho napadlo se u toho gestapa hlásit.“
"Oni si nedělali žádný kopie." S tím jsme se rozešli.
Každá skupina prostě zvlášť.
Jenže jsme se zase ve Stříbře na náměstí sešli, protože tam nás zadržela, zadrželi vojáci normální armády.
Ty papíry nám odebrali a jeden na kole se, si zajel tam se přesvědčit, jestli jako jsou to dokumenty, který platěj.
No přijel, ty dokumenty nám odevzdal a tam jsme se skutečně definitivně rozešli.
No, my jsme akorát.. Já jsem šel v tomto případě s Františkem Tomáškem, byl podstatně starší než já a byl vyšší a tělnatější.
No, drželi jsme směr, šli jsme směrem jako na Plzeň, a jak tam jdem do toho kopce, tak uslyším za sebou svist kola.
Tak jsme přestali mluvit, a dojel nás, dojel nás nějakej mladík.
A začal česky: „Kam jdete, kluci, jedete domů, jste z lágru?“
Říkáme: „No, jdem.“ – „A kde budete spát?“
Říkám: „No to my nevíme. Někde pod smrkem nebo to.“
A on říká: „Pojďte se mnou, já jsem tady totálně nasazenej a tam se u nás vyspíte.“
No a teď vytáhl peníze a dával nám každýmu padesát marek. My jsme to nechtěli vzít.
Říkali jsme: „Prosím tě, ty nám dáváš tady peníze, jak my ti je vrátíme?“
No ale nakonec jsme je teda.. On si nedal říct, tak jsme si je vzali.
Ve statku žádný velký přivítání, ale slušný.
Spali jsme v chlívě u kraviček na nějaký hromadě sena, bylo to nádherný.
Dali nám chleba s máslem a trochu mlíka, což pro nás bylo výborný zrovna tak snídani.
Rozloučili jsme se a pokračovali jsme takhle dál, až jsme se dostali nad Plzeň.
No a ono nás to nějak nepřekvapilo, viděli jsme, viděli jsme letět letecký svazy, nic nám to neříkalo.
A najednou nás zarazilo, že z těch svazů, z těch letadel něco padá.
No, najednou, teda.. To byl ten velikej nálet, kterej tam byl.
A jak člověk dovede prostě zhloupnout. My jsme skočili takhle ke zdi nějakýho hřbitova.
A pak říkám Františkovi: „Františku, my blbnem. Nidko na nás nepadá.“
Tak jsme vstali a teď říkal: „Já už nemůžu dál."
"Já v těch botech dál nemůžu. Hele, někde mi popros o boty.“
Tak jsem.. Tam byla nějaká žena, ale nevím proč, to jsem asi opravdu totalně zblbnul,
jsem ji oslovil německy a žádal jsem ji o ty boty a ona mi nějaký teda křápy přinesla,
František byl velice šťastnej. No a teď jsme sestupovali do Plzně.
Samozřejmě dneska to tam už dávno nevypadá tak, jak to vypadalo v těch letech, a byla tam hospoda.
A František zase: „Františku, já mám hlad. Hroznej hlad.“
No tak já zašel do toho dvora a tam nějakej chlapík přebíhal ze záchodu nebo co.
A já ho prosil, říkám: „Kamarád má hlad, neměli byste pro nás kousek chleba?“
No takovejch nadávek v krásným lidový češtině jako tenkrát jsem dlouho neslyšel vůbec kdy.
No tak jsem vyšel ven a říkám: „Frantíku, tak kdybych teďka měl pojít. Už nikomu o kus chleba neřeknu.“
Ale on opravdu.. Život je takovej dost legrační.
Tam jsme viděli dvě ženy, který nás viděly, za chvilku se jedna vrátila, abysme šli s ní zpátky.
A vedla nás do takovýho malýho baráčku pod silnicí.
Snad to byla nějaká dělnická kolonie, která taky už dneska dávno neexistuje.
A šli jsme do tý kuchyně ještě asi po třech schůdkách dolů,
Bylo dost lidí a velká radost, že jako jsme tam přišli.
Dostali jsme nějakou polívku a František byl takovej, taková měkota, a začal si brečet do tý polívky.
No, já jsem trošku jiný nátury.
Tak jsem mu říkal: „Franto nebreč, budeš mít tu polívku přesolenou.“
Tak přestal. Pak nám dali ještě mrkev.
Dali nám chleba do pytle, kterou jsme si vzali a pokračovali dál.
Pak nějaký dobroty vynechám a vzpomenu jen na tu dívku, která nás dojela, abysme dál nešli,
že by nás chlapci vzali za město, byli od té letecké ochrany.
A na druhý straně stál německej voják a ten si na mě kejvnul.
V tom momentě jsem dostal vztek.
Jenomže jsem si uvědomil situaci, tak jsem radši k němu šel.
A docela drze mu řikam, was ist? A on řikal: "No takový divný lidí, co tam."
Říkám: "No jdeme domů z lágru, co je na tom?" A on se s tím uspokojil.
A pak se ta dívka vrátila, že je hlášenej další nálet, abysme se vrátili s ní, do toho, do toho domu.
Přišli jsme tam na dvůr a tam už jsme měli připravený dvě židle.
Na každý tý židli bylo, bylo umyvadlo, teplá voda, mejdlo, ručník.
Tak jsme se do půl těla krásný umyli a oni nám nabídli krásný čistý modráky, normální teda oblečení fabriční.
No tak jsme se převlíkli, ty strakatý šaty jsem nacpal k tý mrkvi do toho pytle.
A oni nás ještě zavezli potom pod kopec a my už se po směrem teda ke hřbitovu pokračovali po svejch.
Jenže dneska to tam taky vypadá úplně jinak. Tehdá podešli jsme ten viadukt nebo most.
A sedli jsme si tam na takovou zídku. A naproti nám přes, přes cestu už se začínala po.., zeď od hřbitova.
Vytáhli jsme mrkev, otřeli si ji o kalhoty a začali jsme ji chroupat.
Ale najednou vidíme, jak do kopce jede vojenský auto.
Já říkám: „Františku, já ho zastavím.“
No a on z toho neměl radost, on měl strach.
A říká: „Prosím tě, jednak nevíme, o co jde, a pak je to, ti auto do kopce nezastaví.“
Ale zastavilo. Tak jsme skočili nahoru na korbu, pozdravili, a nikdo nám neodpověděl.
Jeli jsme dál a někdo mu na boudu zabouchal, on okamžitě stal.
To auto se zastavilo a všicki skákali ven.
A my měli takovou zpožděnou reakci, poněvadž jsme neznali ty podmínky toho života tady, že jo.
Nenapadlo nás, že by to byli hloubkaři, no ale vyskočili jsme taky jako ty ostatní a utíkali.
Hloubkař přeletěl, my jsme se vrátili, pokračujem.
A najednou jsme viděli letadlo. To už bylo.. Jsme viděli Rokycany.
A někdo si dovolil z toho, z těch kasáren na to letadlo vystřelit.
To neměl. Ten to otočil a nasypal to tam naplno.
A když jsme tam přijeli my, už tam byl klid.
Vystoupili jsme a František mi říká: „Hele, pojď, půjdem do Nižboru, tam mám příbuzný.“
Tak jsme tam nakonec šli. Jenomže už byl večer.
Tak jsme tam zůstali spát, poprosili jsme někde, spali jsme na nějaký půdě.
A ráno nám ten hospodář říkal: „To byla noc, co?“
My jsme řekli: „My nic nevíme, my jsme spali.“
A on vyprávěl, že jednotky armády utíkaly směrem na západ, co nejdál teda od Rusů a blízko k Amerikánům,
a že rekvírovali všecko, co mělo kola, ať už to byly auta a motorky nebo jízdní kola, to všecko brali.
No a my nevěděli nic. A možná, že je to dobře, že nás tam nikdo nenašel,
protože nevím, co by se nám pruhovanejm mohlo přihodit.
No pak jsme teda došli k těm jeho příbuznejm, ty nám připravili nádhernou koupel.
Bylo poledne, naobědvali jsme se a zalehli. Do krásně připravených postelí.
A my jsme spali čtyřiadvacet hodin. Vzbudili jsme se až k dalšímu obědu.
A oni nám půjčili jiný šaty.
Tak to ostatní jsme tam nechali, pruhovaný šaty, že prej to budou nosit na pole.
A teď ještě jsme se museli zcivilizovat jinak, protože my měli tadydle prostřiženou pěšinku na šířku mašinky.
A takže každej věděl, že jsme něco extra.
Tak jsme šli k holiči, aby nám z toho udělal prostě ježka, aby nám to srovnal.
Tam jsme vzbudili zájem velkej, ty lidi nám tam začali nosit vajíčka syrový.
A my jsme chtěli platit, oni peníze nechtěli.
Takže to, no, tak jsme se tak pěkně poděkovali.
Vajíčka jsme nechali těm jeho příbuzným za to, že nás tam hostili.
Ale ještě jsem mu říkal, že půjdeme za starostou
a necháme si na ten papír, co jsme měli ze Stříbra, podepsat přerušení cesty.
To bylo takový zajištění pro případ nějakejch kontrol, aby tady byla jako návaznost tý cesty.
No, a teď František říká, pojedeme někam. Já teď nevím.. Bylo to někde na Berounce.
Měl tam chatu, že tam zajdem, že už má zprávu, že manželka je z lágru doma.
A že je pátek a že bude mít určitě napečíno.
No tak jsme tam teda přišli, přivítání bylo roztomilý.
Napečíno bylo a oni mi říkali, abych tam zůstal, že za pár dnů to musí skončit.
Já jsem říkal: „Počkejte, to bych rád, ale matka mě čeká."
"Už dlouho o mně zprávu nemá, já půjdu domů."
"Jenom vás prosím, kdybyste mě ráno brzo vzbudili.“
No tak mě vzbudili na první vlak, ale já jsem se dál nedostal než k Berounce protože most tam, partisani narušili kolejiště.
Tak jsme museli pramicema přes vodu a mezi skalama, tam už byl připraven další vlak.
Nastoupili jsme a.. eh někde u Chuchle zase přišel hloubkař, tak jsme zase utíkali.
Tam jsem trochu dostal strach, to se přiznám.
Protože jsem říkal, teď jsem před barákem, teď jsem před domovem
a teď bych to měl, teď bych to měl jako koupit, to by nebylo příjemný.
No dostal jsem se do tý Prahy.
Pokud si dobře vzpomínám, tak tady jezdila tramvaj číslo sedm ze Smíchovského nádraží.
Nastoupil jsem a dojel jsem na Žižkov.
A pak se přihodila ta věc, kterou si nedovedu vysvětlit.
Já vystoupil z tramvaje a já ztratil barvy.
Ten svět na mě, pro mě najednou byl černobílej. A jako automat jsem šel prostě po tý ulici.
Nebylo to daleko od tý stanice, přišel jsem domů.
Takovej starej, ošklivej, židovskej, židovskej {opravuje se} žižkovskej barák.
A přišel.. Teď žádná předsíň, nic takovýho, že jo, zaklepal jsem, otevřel, vešel dovnitř.
A mě nenapadlo říct tý matce: „Ahoj, nazdar, tak jsem tady.“ Nebo tak. Ne.
Prostě jsem se postavil. A matka strašně vykřikla.
A první její slova byla: „Fanoušku, ty jsi někoho zabil.“
Poněvadž ona si myslela, že jsem ty šaty, v kterejch jsem přišel, že jsem je získal takovým nějakým způsobem.
Protože se domnívala, že přijdu v tom, v čem jsem já odcházel z domova.
Ale kdo ví kde těm šatům byl, byl konec. No a tak přivítání bylo veliký,
Byla tam teta, že jo, vedle v pokoji.
A tu jsem požádal, aby šla za jednomu kamarádu, mu říct, že jsem doma, ten hned přiběhl.
Večer už jsem tam měl celý svoje velení, celá, celý svoje svoje komando.
A druhej den mě navštívilo velitelství Prahy s tím, že jako všecko je připravený, ale že mi nic neřeknou,
že kdyby po mně gestapo šáhlo, že by bylo, že bude lepší pro mě i pro ně, když detaily vědět nebudu,
že se je včas dozvím. Nedověděl jsem se nic.
Protože když to začalo, tak oni byli obklíčení na Rohanským ostrově, nebo pardon, {opravuje se} na Libeňským ostrově.
No a tak ze strachu, aby to nepadlo jako do rukou, tak zničili rozkazy a prostě kartotéky a tyhle věci a prostříleli se.
Velitel pražskej, Zbyněk Hála, ten tam.. Ten to dostal do ruky.
A teď ale přišli, teď ale přišli moji vedoucí oddílu za mnou svoje zástupcema, prostě kompletní komando.
Po zuby ozbrojený. Helmy, samopaly, pušky, revolvery, ruční granáty.
Kde to sebrali, já nevím. A dávali rozkazy.
Jsem říkal: „Z velitelství nemám nic, každej na svý barikády.“
Tak jsme se pak rozdělili k barikádám, já jsem potom dělal vedoucího nebo velitele doprovodných sanítek tadyhle ve Štěpánský ulici.
Pak jsme tam měli raněný,
ten můj zástupce, ten byl na pankrácký barikádě, ten to dostal do nohy, šrapnel.
Něco mu vyoperovali dole na Vyšehradě, ale ne všechno.
Takže kus železa mu tam zůstalo, ten už si vyoperovat potom nenechal.
A Hála, co měl tu raněnou ruku, ten velitel, tak ten dostal..
Potkal jsem ho za pár dní a měl druhou ruku zafačovanou.
A samozřejmě i v takovejch situacích je dobrý, když se drží trošku vtipu.
Tak mu říkám: „To máš schválně, abys jako nekulhal?“
A on mi říká: „Ne, ale dostal jsem to ze střechy.“
Někdo ho prostě z nějakýho vikýře, už byl ten nápor hlavní pryč, tak tam to jako dostal.
No tak takhle, takhle vlastně skončilo, celá ta, celá ta velká anabáze.
IV: Já se jen krátkou otázkou vrátím k pochodu smrti.
Protože pro nás, co jsme to nezažili, je to jen těžko představitelné.
Já bych se chtěla zeptat, jestli byli byste schopen řict, kolik dní jste museli jít v takových podmínkách,
kolik kilometrů denně jste museli ujít, abysme měli nějakou představu, co to vlastně obnášelo?
FW: Tak tohle je pro mně otázka těžká.
Já tady mám materiál teda od Josefa Jokla, ale to bych to musel se podívat.
Teď v tom momentě to teda neřeknu.
Ale ta cesta možná trvala 14 dní, možná něco dýl něco kratšejc, to nevím.
No, ty podmínky nebyly teda nějak příjemný, ty byly drsný
a úmrtnost veliká, skutečně nás došlo jenom pár.
No, ten Dobrnický, o kterým jsem mluvil, tak ten jako.. Jak jsem se dozvěděl na cestě, ten někde u Karlovejch Varů zemřel na ty souchotiny.
Ale Bureš, ten eh se z toho dostal.
Potom po válce mi vyprávěl, že je vagónovali a na tý cestě, (???) bylo spousta..
A vypravoval takovou příhodu. Vypodobnil mě SS-mana, kterýho jsem znal z lágru.
A vždycky byl slušnej, byl to, byl to člověk, nebyl to žádnej, žádnej takovej eh odpornej člověk.
A teď mi vyprávěl, že za ním přišel na cestě vězeň
a že mu říká: „Hele, já mám hlad, nedal bys mi kousek chleba?“
A ten skutečně ze svýho přídělu mu ten chleba dal.
Jenže viděli to druhý SS a ty hned na něj: „Proč tomu praseti dáváš ten chleba?“
Protože my jsme měli samý takovýhle tituly.
Jo, „Du Schwein“, „Du Strohsack“, „Du Holzkopf“, že jo, to bylo samý takovýdle.. „Sauhund“ a tak dále, te takovýhle tituly.
„Proč tomu praseti dáváš ten chleba?“
A on nějak miřně řek: “No vždyť je to taky člověk.”
Začali se hádat a milýho kamaráda postavili, postavili k pultu a ho střelili. Zabili ho.
No, on potom na nějaký stanici, kde dlouho stáli, vytrhli asi dvě prkna z toho, z podlahy toho vozu,
utekli, a, on a dva Rusové.
Ten jeden Rus se hned oddělil a šel po svejch.
Pak kluci, asi pracovali nervy, se nějak poprali a Láďa Bureš už šel sám.
A vyprávěl mi, že se vyhejbal stavením a tak.
A najednou viděl takovej malej baráček, kterej podcenil,
říkal si: „No tak, tenhleten baráček, co mě může udělat?“
Jenže ona to byla, ona to byla stráž na hranicích protektorát, protektorátu a Říše.
No a oni na něj vyjeli, že jo: „Kam jdeš?“
No on taky měl takovej suchej humor, tak říkal: „Na procházku.“
No tak ho hnedka zhaftli, dostal se do Karlovejch Varů na gestapo, tam byl v bunkru.
A najednou, to se zřejmě blížily armády, tak ho odtamtaď vytáhli, odvezli ho do, do nemocnice.
A tam ho nějak naši chlapci po revoluci našli, přivezli ho do Prahy, ale rovnou i na Bulovku.
Poněvadž tam už šlo o nějakej exudát plicní a tak si tam nějakej den poležel,
Ale zaplať pánbůh, přežil to.