IV: V Praze jste zažil revoluci, dny osvobození, šťastné určitě.
Pamatujete si však na dny krátce po osvobození, kdy se určitá zvěrstva páchala i na německým obyvatelstvu, částečně také nevinném?
Zažil jste něco takového v Praze?
FW: No pevný takovej moment byl. To jsme byli s matkou doma
a najednou na ulici se ozval strašlivej rámus a řev, prostě lidi, jako když jde velkej dav.
A oba dva jsme šli k tomu oknu. Matka byla blíž.
A začla křičet, že jo: „Fanoušku, nechoď sem." Co jsem viděl?
Eh tam vedli Němce, který dláždili ulice po tom, eh po těch barikádách a jednoho člověka tam nesli na nosítkách.
Byl celej zkrvavenej a matka mě snad chtěla toho pohledu ušetřit,
poněvadž ona nevěděla, co jsem prožil, já jsem s ní o tom nemluvil.
No a to mně eh nebylo dobře.
Protože ty věci, který se děly v Praze a potom konec konců i v pohraničí, že jo, to nesvědčilo o mým vlastním národě nebo o té jeho části nic dobrýho.
Já jsem pro to potrestat, ale vyšetřit, potrestat opravdu pravého viníka úměrným trestem. Todle ne.
Já jsem potom.. Byl v, v kanceláři, kam jsme chodili v Klubu, v Klubu turistů.
A mně tam třeba přivedli, asi já nevím, pět nebo sedm německejch žen, na to, aby to tam uklidily a umyly okna a já nevím co.
A přišly, já jsem si jich nevšímal, ta jedna přišla s tím, kde by mohla brát vodu.
Tak jsem jí německy odpověděl, kde ta voda je, co si může vzít.
Nechal jsem je klidně pracovat. Pak poděkovaly, odešly.
Ani na jednu jsem se špatně nepodíval, ani neuhodil. Protože to, to by byla msta a ta mi nepřísluší.
IV: Jak dlouho vám trvalo zapojení do normálního běžného života po návratu po roce vězení?
FW: No, ono de facto firma pracovala i nepracovala.
A tam se vlastně nic nedělo, v doby se vrátil. Pak šla pod národní správu.
A nic se v zásadě nedělo, takže já jsem si víc byl tedy v Klubu turistů, než kdybych tam pracoval.
Poněvadž tam byla akorát vnitřni práce ve skladech a tak dále, až teprv pozdějc jsem přešel do, do jiný firmy.
A pochopitelně začli jsme skautovat, začli jsme pracovat. Todle končilo v květnu.
A my už jsme prvního července byli na Sázavě, kde jsme měli prostě školu pro to, abysme si vypracovali další mladý vedoucí pro ty jednotlivý skautský družiny.
Takže jsme se zapojili okamžitě.
IV: V jakém oboru jste po válce působil?
FW: V tom svým starým, protože to byla mezinárodní doprava, tedy zasilatelství, špeditér, že jo, proto ta němčina, proto taky angličtina.
Protože se říká, že němčina je řeč špeditérů, a angličtina řeč námořníků. Takže to bylo takhle jako tělo (???) jsou duležitost.
Možná že bych vzpomněl.. Ale to už byly padesátý léta vlastně.
A byli jsme jednou na Starým Městě u synagogy "Altenei", Staronový synagogy v Pařižsky.
A tam byly skupiny turistů, a byli to Němci.
A najednou se vám podívám a tam vidím známou tvář, vysokýho silnýho chlapa.
A byl to pan Gall. Jaký bylo jeho pravý jméno, nevím, to bylo krycí.
A byl to pražskej gestapák, kterej mě mlátil.
A oba dva jsme se viděli, krátce jsme se na sebe podívali a on zrudnul v obličeji, ale děsně.
Já jsem se rozhlídl, policajt žádnej, naštěstí, protože říkám, to už bych se mstil, to není dobře.
Bohatě stačilo vidět ten strach toho člověka.
A trvalo to pár minut. A to bylo s velkým zadostiučiněním.
Jinak jsme začli normálně pracovat jako..
IV: Po válce, po válce jste se rozhodl vystudovat vysokou školu.
Kdy jste s tím začal? Co vás k tomu vedlo?
FW: No, ono to ani nebylo takový rozhodnutí, víte, to jsou takový situace, který navodí život sám.
Já.. tady se.. Byl jsem v takové komisi, která měla rozhodovat o tom nebo doporučit, jestli tady se má vytvořit výzkumný ústav obalové techniky nebo ne.
A když potom se rozhodlo, že to má bejt, tak jsem se ptal toho budoucího ředitele, jestli má někoho na exportní balení.
A on říkal: „No to nemám, a věděl byste o někom?“
A já říkám: „A já bych vám nevyhovoval?“ A už jsem tam byl, že jo, v tu ránu.
No, on potom tenhleten dotyčnej, byl to sice straník, ale utek potom do Francie
a toho dalšího ředitele potom jsem já přebral mechanickou laboratoř.
Já jsem říkal: „Podívej se, já bych si rád naštudoval nějaký ty věci.“
Říkal: „Co děláš prosím tě? Jseš z toho zahraničního obchodu, jdi si udělat kompletní zahraniční obchod.“
A takhle jsem se dostal na školu.
IV: Já se chci zeptat, jestli jste se po válce potýkal s nějakými zdravotními problémy, které pramenily z doby věznění?
FW: To byly droboty jenom, to nebylo nic vážnýho.
IV: A pak mám takový všetečný dotaz. Když byste si to dnes mohl rozmyslet, šel byste do té odbojové činnosti znovu?
Dělal byste tu stejnou činnost, jako jste dělal, která vedla k vašemu zatčení poté?
FW: Eh já bych to řekl asi takhle: To vyplývá ze situace a z celkový filosofie života.
Když člověk najede na nějakou takovou skupinu, jako která je ta, to skautování, tak to vás úplně vtáhne.
Máte nějakou funkci, máte nějakou povinnost, máte nějaký zásady, máte nějakej mor, morální fundament.
Takže tady není, tady není východisko.
Samozřejmě, že byli lidi, který trošku unikli a tak, ale to bylo velice, velice málo.
Povětšině, co já zprávy mám a co taky říká dneska naše historie..
koneckonců jak jsem říkal, tam u toho krematoria ve Strašnicích tam je to poděkování
a bylo jich hodně, ty který jako přišli o život anebo koneckonců i o zdraví.
IV: Vyprávěl jste svým blízkým, své rodině, svým dětem, svým přátelům, kteří to nezažili, o svém válečném osudu? Mluvil jste o tom někdy?
FW: Ne, detaily vůbec žádný takový, ty věci, který jsem vypravoval dneska o nějakým, o nějakejch těch výsleších a tak, detaily žádný jsem nevypravoval.
A jsem rád třeba, že matka nebo teta, že se mě na todleto neptaly, protože proč?
To skutečně jsou zážitky nepřenosný.
Jsou tady takový dva názory. Jeden je ten, kterej jsem řek.
A druhej je, co maj moji kamarádi z Flossenbürgu, z Lengenfeldu, že je to třeba říct, že je to třeba říct mladý generaci.
Zrovna myslím včera bylo v televizi, jak vyšla nějaká kniha, která mluví o tom, že vlastně tábory nebyly.
A že jsme my, který jsme to prožili, byli víceméně vyškolení, abysme todleto povídali a přitom by to pravda nebyla.
To ne. Todleto by se mělo skutečně stíhat protože to je bezpeči pro lidstvo.
Ale jak to bude dál, to nevím.
Ta, ta morální laťka, ta je dneska nízko, pokud vůbec nějaká existuje.
IV: Ráda bych se zeptala, od kdy se stýkáte se svými bývalými kamarády z doby věznění, jestli se s nimi stýkáte?
A vím, že pravidelně navštěvujete památník Flossenbürg. Jestli nám můžete něco říct.
FW: Já do Flossenbürgu dneska jezdím rád.
Protože to není ten Flossenbürg, který na mě padal, když jsem tam tehdá byl.
Dneska je to.. Oni říkaj vesnice, ale je to vlastně takovej městys.
Už je to dost upravený, je to příjemný a z toho lágru tam zbejvá několik málo, málo věcí.
Eh co jako já.. Kam jak nejdu, to je muzeum. To není otázka nezájmu.
Ale tam potom ty vzpomínky nabejvaj takový barvy a takový hloubky, že, to už je jednou prožitý a koukám dopředu.
Nedej pámbu, aby se to, co se stalo tenkrát, pokud možno neopakovalo.
I když vlastně když se podíváte po světě, tak..
Víte, co je zajímavý? Že dneska vlastně jsme v období globalizace, ekonomický, politický.
A tak nevím, jestli mám pravdu, když mě napadlo, že globalizuje i dobro a globalizuje i zlo.
Ale to zlo má trochu větší rychlost. To globalizuje rychlejc než to dobro.
IV: Vím, že jste si před lety žádal o odškodnění z německé nadace „Připomínka, odpovědnost a budoucnost“
a chci se zeptat, jestli vám ta částka připadala adekvátní,
co o tom gestu ve své podstatě myslíte a jestli vám to nějak pomohlo?
FW: Já se takhle na to nedívám.
Eh něco nám dali, zaplaťpánbůh za to.
Něco jsem dal dětem, něčím jsme si s manželku přilepšili a je to za mnou. {důrazně}
Já nerad jako rozebírám ty starý věci.
A nerad hodnotím, co je moc dobrý, on, oni ty metody potom nejsou přesný.
IV: Jestli to dobře chápu, tak i váš vztah k dnešnímu, německé společnosti nebo k dnešní mladé německé generaci je naprosto otevřený a pozitivní. Je to tak?
FW: Víte, já jsem se nad touhletou otázkou už dávno zamejšlel.
A když jsem, když jsem si ji položil tak jako na surovo, jaký je teda ten pohled na, na Němce jako na národ,
tak jsem si říkal: Ale koho do toho zaberuju, zahrnuju?
Zahrnuju do toho i toho Němce, co ho zbili tenkrát, když nastupoval do lágru a ležel tam v krvi?
Je tam i ten esesák, kterého zastřelili jen proto, že dal tomu vězňovi kousek chleba?
Který Němce teda do toho zahrnuju?
A když si to vezmete, tak pak už je úplně jedno, jestli si za „X“ dosadíte Němce, Čechy, Francouze nebo kohokoliv jinýho.
Ale otázka zůstává zase, zlo a dobro.
Takže ať je národnost kterákoliv, buď je to dobrej, je to člověk a nebo je špatnej.
IV: Já vám mnohokrát děkuju za hezký, příjemný, přínosný rozhovor.
FW: Děkuji.