IV: Dnes je 9. listopadu 2013. Nacházíme se ve Zlíně, ve vile pana Miroslava Zikmunda, který se narodil 14. února roku 1919.
Mé jméno je Pavla Plachá a budu s panem Zimundem mluvit o jeho setkání s vězni koncentračního tábora Flossenbürg, ke kterému došlo po osvobození tábora v Rokycanech.
Pane Zikmunde, já bych se Vás ráda zeptala, jakým způsobem jste Vy navázal kontakt se skupinou českých vězňů?
A jak k tomu vlastně k tomu došlo, ten celý ten příběh začal?
MZ: Paní Plachá, začalo to vlastně nešťastným bombardováním Plzně Američany na samém sklonku války,
kdy jsme vlastně už čekali jenom, kdy se Pattonova armáda, která se potýkala s velkými potížemi v Ardenách, dostane na území Československa.
Pak byly různé dohody ..
Opravuju, pak byly různé dohady, jestli to bylo způsobeno počasím nebo špatnou orientací.
Prostě fakt byl ten, že několik těch ničivých bomb spadlo dokonce na civilní část Plzně, v oblasti, kde žili moji rodiče.
Já jsem v té době byl zaměstnaný v Praze.
Čili když jsem se to dozvěděl, tak jsem honem ujížděl do Plzně.
A měli jsme v Liblíně nedaleko Rokycan známé a tam jsme se celá rodina přestěhovali.
Potom najednou, samozřejmě poslouchali jsme rozhlas.
5. května jsme zaslechli, jak Praha volá o pomoc, z rozhlasu.
Čili Miroslava Zikmunda, Sokola, nenapadlo nic lepšího, než vydat se pěšky.
A dokonce proti postupujícím nebo spíš ustupujícím německým vojskům Schörnerovy armády,
kteří se snažili dostat do zajetí, amerického zajetí v Plzni na demarkační čáře.
Přijel jsem nebo přijel, přišel jsem pěšky do Rokycan.
A tam jsem se hlásil na nově vytvořeném posádkovém velitelství. To byli důstojníci, někteří ještě z doby republiky.
Ten jeden se mě zeptal: "Umíš nějaké cizí jazyky?"
Tak jsem mu to vyjmenoval, asi pět nebo šest. A on říkal: "No to je úžasné!"
"Budeš tady dělat tlumočníka mezi Sověty a mezi Američany, až dojde k ..."
Což se potom skutečně stalo.
Zároveň mě.. A v té době projížděli právě z různých koncentračních táborů přes Rokycany bývalí vězňové.
A jelikož jsem pořád s sebou tahal fotoaparát,
tak jsem dostal pověření po skončení těch jednání mezi Sověty a Američany
od toho rokycanského jaksi velitele posádky, abych doprovázel dva.. Nebyli dva, byl to jen jeden náklaďák.
Vzpomínám si dokonce, že to byl, že měl ještě pohon na dřevoplyn, což pro vás dneska, to možná znáte jedině z historie.
Jelikož nebyl benzín, to všecko muselo prostě jít do zásob armády, německé armády pochopitelně.
Takže se jezdilo na dřevoplyn.
Na té fotografii, které mám, na jedné z těch fotografií, které jsem tam potom pořizoval,
je dokonce vidět ten kotel tady, což pro dnešního automobilistu je něco naprosto neslýchaného.
Já jsem ty koncentráčníky, nerad to slovo vyslovuji, ale prostě oni si tak sami říkali.
Měli nejrůznější oblečení. Když se teď na tu fotku tady dívám..
Především měli československou vlajku, kterou drželi hrdě jaksi v tom..
Protože umím si přestavit, že po těch letech, které strávili v tom šíleném prostředí, že na to byli hrdí.
Jeden z nich tady má zřejmě německou vojenskou čepici na hlavě.
Ostatní jsou vlastně všichni bez jakýchkoliv pokrývek na hlavě.
Prostě tak, jak posbírali jakési mundůry, tak, tak se prostě vměstnali na korbu toho náklaďáku.
A všichni stáli. Protože místa tam nebylo.
Myslím, že jich bylo asi osmnáct nebo dvacet. To je možné spočítat potom konkrétně.
Ta pouť byla velice jaksi..
Já jsem dostal pověření, abych ten transport eskortoval do Tábora.
Protože většina těch vězňů byla z jižních Čech.
Bylo to dost složité, protože v té době se ještě mezi Příbramí a tuším, že Milínem, tam se ještě bojovalo.
Ačkoliv to bylo.. Tu fotku jsem pořizoval 10. května.
Ale teprve, myslím, dvanáctého došlo k definitivnímu zastavení.
Čili už několik dnů po podepsání příměří se ještě bojovalo mezi jednak Vlasovci a zbytky ustupujících německých armád.
Čili my jsme museli dělat velikánský okruh přes Příbram, pak se vrátit do Prahy.
A přes Jince jsme se dostali až do toho Tábora.
A tam jsem se s těmi mými svěřenci rozloučil.
Od té doby jsem nikoho z nich neviděl.
Ale pozoruhodné bylo, já jsem všem slíbil, že ty dvě fotky, které jsem tam pořídil, že jim je pošlu.
Leč: Vrátil jsem se potom do Prahy, tuším někdy kolem 15. května.
A teď nastala hektická doba, protože po těch šesti letech zavření vysokých škol jsme měli primární zájem,
společně s Jirkou Hanzelkou, s kterým jsme už tehdy připravovali plán na cestu kolem světa, abychom dostudovali.
Nás překvapilo to zavření škol ve třetím semestru.
Čili teď jsem musel všecky ty věci stěhovat.
Knihovnu a tak dále jsem stěhoval z té vybombardované Plzně do Prahy.
A ten soupis těch osmnácti koncentráčníků, který mě pořídil rukopisně pan Sivera ..
To byl .. František se jmenoval, si vzpomínám. To byl starosta Českých Velenic.
Tak já jsem to někde prostě ztratil.
A teprve po mnoha letech se mně podařilo, když jsem jaksi uspořádával svůj archiv, knihovnu a tak, jsem ten seznam našel.
A to bylo v roce 1975, čili rovných třicet let po této události.
Umíte si představit, že jsem musel předpokládat, že řada těch účastníků už buď nežije
anebo jsou v nějakém takovém zdravotním stavu, který jim nedovoluje, aby možná vůbec na ten dopis odpověděli.
Pořídil jsem těch osmnáct nebo dvacet průklepů.
Poněvadž tehdy přístup k nějakému rozmnožovacímu stroji jsem neměl, v té době.
Nezapomeňme, byla už tuhá husákovská cenzura, že, takzvaná normalizace.
Tak jsem udělal průklepy, tak aby to bylo čitelné.
A s těmi dvěma fotografiemi jsem všem těm účastníkům poslal.
Pak jsem byl.. To bylo naprosto neuvěřitelné, kolik jsem dostal dopisů.
Jsou tady všechny uložené. Máte je k dispozici. Můžete si je oskenovat včetně obálek.
To byly lidské příběhy, kde ti lidé byli jednak překvapeni, že po třiceti letech se někdo ozývá, včetně fotografií, na kterých byli sami.
Bohužel v řadě případů to byly dopisy smutné, protože psali: dědeček už nežije, umřel tehdy a tehdy.
A nicméně mi poděkovali, že jsem si na to vzpomněl.
A že mají vůbec nějaký dokument o tom, jak ten jejich příbuzný, někdy tatínek, někdy dokonce dědeček, vypadal, když se vracel v tom zuboženém stavu z koncentráku.
Takže to je v kostce celá ta historie.
Já myslím, že ty osudy lidí, kteří prostě prožili ten, ty strašné útrapy..
Víme to ze srovnávání s jinými koncentráky, s Dachau a podobně, že, že většině z nich se vůbec o tom nechtělo vzpomínat.
Já sám jsem zažil jeden případ spolužáka, který byl zavřen jako vysokoškolák po uzavření těch českých vysokých škol v 39. roce.
Vrátil se, a ačkoli jsme byli výborní kamarádi, on o tom nechtěl mluvit.
Jednak, a to se mně potom v jedné takové důvěrné chvilce svěřil s tím, že museli slíbit těm dozorcům, gestapákům, že o tom nikdy nebudou mluvit.
Protože v případě, když by něco prozradili, tak si je najdou a bude sekera.
To s těmi lidmi žilo dál. Mnozí trpěli až do smrti.
Prostě tím, tím, těmi nepřenosnými zážitky, které člověk, který to neprožil na vlastní kůži, prostě tomu ani nechce věřit.
Takže to je v kostce asi tak všechno, co vám můžu povědět.
IV: Když dovolíte, vrátili bychom se do toho května 45, když jste poprvé přišel k tomu nákladnímu autu s těmi vězni.
Jestli byste mohl říct něco o té cestě? Jak to probíhalo, jak dlouho to vůbec trvalo?
Jakým způsobem jste s těmi vězni mluvil, jestli Vám třeba vyprávěli o tom, co se jim přihodilo?
MZ: Paní Plachá, víte, to je věc, kterou Vám těžko budu moct..
Zaprvé oni většinou, ne většinou, ne většinou, všichni stáli na té korbě.
Já jsem seděl vedle toho řidiče náklaďáku.
Občas jsem si uvědomil: ty jsi mladej kluk, zdravej.
Tak jsem, když byly občas takové ty zastávky že, nezbytné, nutné, tak jsem některého z nich vyzval, aby se posadil,
že si stoupnu sám na jeho místo, abych mu jím ulevil.
Zajímavé, že to všichni odmítli.
Říkali: "My jsme rádi, že se vracíme domů."
"My jsme vydrželi daleko horší věci, toto je pro nás procházka, že můžeme stát a že se blížíme domov."
Takže přesto jsem asi ve dvou, třech případech, když jsem viděl, že ten člověk je unavený, že se tam drží té korby, tak jsem si vystřídal místo.
Ale na to, aby byl nějaký čas si vyprávět, na to prostě nebyl v té chvilí čas.
IV: Jak ti lidé vypadali?
MZ: Takhle, na to, že měli za sebou tak, takové útrapy, tak jsem si teprve spíš při prohlížení těch fotografií uvědomil, že to musela být od nich úžasná vůle žít.
Že, byli všichni, byli samozřejmě pohublí, vyčerpaní, ale ta energie, kterou načerpali tím..
Pak, pak jeden z nich mi vyprávěl, když překročili hranice, jak si klekli a líbali zem, že prostě jsou najednou doma.
Tak to byly spíš takové drobky těch mých vzpomínek.
Ale na to, abych je nějak zpovi.., zpovídal, abych si dokonce dělal poznámky..
Což byl můj zvyk, já si vedu od svých studentských let deník dodnes.
Ale znovu opakuju. Prostě to byla taková vypjatá doba, že na takové věci, prostě na ty detaily nebyl čas.
No, a teď jistě pochopíte, že od té doby uplynulo, kolik máme, 45, 55, 68 let, jestli dobře počítám.
Do té mé hlavy se nasoukalo tolik jiných zážitků, že ty podrobnosti z toho jsou už takové jakoby matné vzpomínky.
Protože já jsem mezitím prostě prožil spolu s Jirkou Hanzelkou na těch obou cestách,
tím že jsme to potom oba museli literárně filmově zpracovat..
Takže se, logicky ty detaily z tohoto časově velice vzdáleného úseku vybledly.
IV: Vzpomenete si třeba aspoň přibližně, jak dlouho ta cesta trvala a jestli jste třeba na ní měli nějaké potíže, které jste museli překonávat?
Jestli jste naráželi cestou třeba na problém nedostatku paliva nebo něco takového?
MZ: Eh ten dřevoplyn byl, bych řekl, tak spolehlivý, že když došlo jaksi došlo palivo, tak jsme zastavili.
Ten řidič, už měl s tím zkušenosti, měl pilu a sekyru.
Tak našel někde v lese nějaký sušky, naládoval to do toho kotle a za hodinu se jelo dál.
Což dneska, když to vyprávíte někomu, kdo je zvyklý, že zastaví na jedné z bezpočtu benzínových stanic,
vybere si který, jaký druh benzínu potřebuje, tak je to prostě neuvěřitelné, ale taková byla doba tehdy.
Takže toto se mi vybavilo úplně jasně, jak jsme zastavili někde u lesa a ten řidič vyskočil.
A vždycky, když hledal nějakou zastávku, tak aby si mohli ti transportovaní prostě ulevit fyzicky, že.
Tak vždycky se rozběhl a požádal některé z nich, aby mu pomohli,
protože záleželo, aby ten transport trval pokud možno co nejkratší dobu.
Tak vždycky několik z nich vyskočilo a hledali v lese nějaké sušky.
Nemohli, nemohlo to být nějaké čerstvé dřevo, protože to nehořelo, že.
Tak zatopil v tom kotli, naházel to tam, když se to přeměnilo v plyn, tak řekl: "A jedeme dál!"
Čili toto si pamatuju úplně živě.
IV: A jeli jste i přes noc třeba?
MZ: Zastavovali jsme, protože, víte, ja teď ani nevím..
Ano, ja, vím že jsme zůstali přes noc v Příbrami.
Tam už tehdy byla sovětská armáda.
Takže tam jsem se poprvé setkal s ruskými vítěznými vojáky.
Poněvadž jsem mluvil velice dobře rusky, tak oni byli celí šťastní a vyprávěli jsme, fotografovali jsme.
Mám tady také několik fotografií z té doby.
Tak tam jsme tehdy přenocovali, myslím, že to byla nějaká sokolovna, nebo a čili..
Tam už to bylo vybavené tak, že tam měli jakási taková ta přenosná lůžka,
taková ta skládací, což pochopitelně pro ty koncentráčníky byl přepychový nocleh.
Potom jsme se museli vracet přes ty Jince, protože tam, jak jsem říkal, tam se ještě bojovalo a byla to nebezpečná..
Tam nás varovali: "Zpátky se, ne, dál nejezděte, poněvadž tady se ještě bojuje."
Tak jsme se museli vrátit a potom teprve třetí den jsme se dostali do Tábora.
A tam jsem se s nimi rozloučil.
IV: Byl jste svědkem toho, jak třeba ty vězně někdo přišel přivítat z rodiny, nebo... ?
MZ: Ne. Ne. Oni, jak říkam, většina z nich byla z jižních Čech.
Čili v Táboře, jaksi bylo.. Tam končila moje povinnost.
Tam jsem jaksi splnil to, ten příkaz toho vojenského no velitele, byl to nějaký kapitán z první republiky, že.
Tak jsem se potom vrátil. Formálně jsem mu podal hlášení.
On mě vystavil potvrzení o tom, že jsem po tuto dobu…
Mám to dokonce tady v archivu, možná, že kdybyste potom měla zájem, tak bych to vyhledal.
Což bylo takové zajímavé, že prostě on sám mně to nabídl.
Říkal: "Až někdy budeš potřebovat nějaký ověření o tom, cos dělal těsně po válce, tak se ti to bude možná hodit."
Tykal mě pochopitelně, poněvadž jsem tehdy měl… kolik mě bylo? No, šestadvacet.
IV: A když jste se s nimi rozloučil, tak jste sepak tím samým autem vracel?
MZ: Vracel jsem se zpátky, odevzdal jsem ho.
Víte, že ani nevím.. já jsem myslím tehdy..
To auto prostě, já nevím, komu patřilo.
To vám teďka nepovíme si, to bych si musel nahled, ale možná, že ani v těch, v tom deníku, na ten nebyl čas.
Protože já už jsem pospíchal, abych se dostal honem do Prahy, že.
Takže buď jsem ho tam nechal jako, jakožto válečnou kořist, poněvadž to někde museli sehnat.
Napsali na to vápnem nebo nějakou, nějakou asi olejovou barvou ten nápis: koncentrač.., ještě jednou, koncentrační tábor Flossenbürg.
Takže toto vám nepovím takhle už přesně. To bych, to bych si buď musel vymýšlet.
Buď jsem ho tam nechal, což je pravděpodobnější, poněvadž jsem se ani nestaral.
Jsem se prostě vrátil nejkratší možnou cestou do těch Rokycan.
Tam jsem to odhlásil, jak se sluší a patří a honem hurá do Prahy.
IV: Slyšel jste tehdy o koncentračním táboru Flossenbürg poprvé?
MZ: Poprvé. Poprvé. Ja jsem..
Rozumíte, dnešní historici nebo takzvaní v uvozovkách historici, vycházejí často z toho, že znají vývoj od toho okamžiku do dneška.
Což jim mám za zlé.
Je těžko se vžít do situace, která je daná okamžikem.
Já na to často narážel i při rozhovorech s lidmi, kteří se mě ptali, jestli byl odsun Němců spravedlivý nebo ne.
Člověk, který neprožil těch šest let války, to ponížení, ty neustálé..
Já vám to řeknu na konkrétním případě.
Ve čtyřicátém druhém roce, kdy jsem byl zaměstnán ještě v Českomoravském svazu pro mléko, tuky a vejce.
To byly prostě takzvané svazy, které měly na starost obhospodařování a distribuci všech potravin.
Počínaje moukou, masem, konče – teď se už budete možná smát – umělým medem.
Na distribuci umělého medu byla jedna zvláštní organizace.
Ten se vyráběl ze všech možných chemikálií, jenom tam nebyl med, včelí med pravý.
Takže když jsem takovouhle otázku dostával, tak mě vždycky vytanula v mysli moje cesta. Já jsem tehdy bydlel v Nuslích.
A chodil jsem pěšky čtvrt hodiny, dvacet minut do tehdejší Lützovovy ulice, což je na rohu Václavského náměstí a dnešní Opletalovy třídy.
V tom '42. roce po heydrichiádě jsem míjel na té pěší trase do zaměstnání několik amplionů,
z nichž den co den se ozýval stereotypní hlas: Byl zatčen, teď bylo jméno, a podle stanného práva popraven.
To byly nekonečné hlášky.
Teď, když k tomu připočítáte ještě to ponížení nás studentů, kteří jsme prahli po tom, abychom včas dokončili studia a mohli..
Poněvadž jsme studov.., jak Jirka tak já jsme studovali Vysokou školu obchodní.
A absolventi byli takzvaní komerční inženýři, kteří po skončení fakulty vyletěli do světa, stávali se z nich prostě.. pracovali na nejrůznějších místech.
A my jsme tento plán nosili v hlavě od chvíle, kdy jsme se v tom '38. roce po maturitě seznámili při zápise na Vysokou školu obchodní.
Takže to, že ti Sudeťáci, jak se jim říkalo, že měli to heslo: Heim ins Reich, domů do rajchu, tak se jim konečně splnilo.
Já vím, že to byla věc, která se dneska dá nazvat genocidou.
Ale když uvážíte, že to byli lidé, kteří rozbili vlastně republiku,
tak účastníkům těchto událostí nezbývá než říct: Tak si zasloužili to, co chtěli.
Se zpětnou platností přiznávám a připouštím a je to tak, že to bylo kruté, že prostě kolektivní vina neexistuje.
Ale opíralo se to celé o akt, který schválili spojenci.
To byla ten, ta dohoda v Potsdamu na konci války, kdy k tomu dali souhlas jak Britové, tak Francouzi, tak Američané.
Takže legálně vlastně, podle těch Benešových dekretů to byl akt, který byl v souladu s tehdejším mezinárodním právem.
To je všecko, co k tomu můžu říct.
IV: Můžu se ještě vrátit tedy k tomu Flossenbürgu?
Eh byl jste se tam sám třeba potom někdy podívat nebo navštívil jste tohle místo?
MZ: Nebyl. Nebyl. Na to už nebyl čas.
Protože těch koncentráků bylo.. Já jsem dokonce ani nebyl ještě dodnes v Lidicích.
Protože chápejte, my jsme..
Teď to vezmu úplně stručně: Květen '45 – otevření českých vysokých škol.
Oba dva s Jirkou jsme pracovali ve spolku posluchačů, čili měli jsme na starosti organizaci.
V květnu jsme.. byly otevřené vysoké školy.
A v letním semestru, když jsme skončili, tak jsme okamžitě vyrazili oba dva do Sušice, kde měl Jirka Hanzelka jakéhosi vzdáleného příbuzného a ten měl autodílny.
Takže my jsme toho využili, že mezi první a druhou státnicí jsme jezdili náklaďákem, který on vlastnil.
Jinak jsme tam pracovali v těch autodílnách.
Zamazaní, rýpali jsme se tam prostě v montérkách, opravovali jsme automobily nejrůznějších značek.
A byla to výborná praxe, která se nám potom hodila na cestách, že.
Ale zároveň ten pan, jmenoval se Davidten jeho příbuzný, to si ještě pamatuju dodnes, ten jeho příbuzný.
Tak říkal: "Kluci, když tady takhle se babráte v těch rozebraných mašinách, tak by bylo dobře, abyste si udělali řidičák."
Tak zařídil, že tamní mlékárna, která svážela po Šumavě mléko do sběrny, tak my jsme tím náklaďákem prostě vždycky jezdili s tím šoférem.
A pustil nás k volantu a my jsme takto celou tu dobu, co jsme tam byli – to bylo asi 14 dnů nebo tři neděle – jsme si prostě odbyli praxi s náklaďákem.
A když to skončilo, tak ten pan David zavolal toho místního zkušebního komisaře.
Ten se k nám posadil a teď říkal: "Jeďte!"
"Teď zastavíte v kopci a předveďte, jak bez cukání auta se rozjedete dopředu. Ani couvat, ani dopředu."
"Otočte, vraťte se zpátky. " Prostě normálně nás zkoušel tak, jako kdybychom dělali normální autoškolu.
Čili bylo to daleko náročnější, než v mnoha dnešních současných teoretických výukách, kdy řidič dostane papír
a přitom si neví rady s provozem ja nevím, nejenom v normálním terénu, ale dokonce v Praze nebo v Brně a podobně, že.
Čili my jsme odjížděli z těch Sušic s novými řidičáky.
Tak to byla velice užitečná, jaksi bylo to velmi užitečná praxe.
Jednak jako montérů a zároveň jsme se do Prahy vrátili už s řidičákem.
IV: V tom roce 38, jestli se ještě můžu vrátit, vy jste teda přišel do Prahy na vysokou školu?
MZ: Ano.
IV: Mohl byste pak shrnout, jak vlastně jste celé to období války, okupace, jak jste ho prožil, než jste se dostal na konci války..
MZ: Ano. Já když nám zavřeli školy, tak samozřejmě tehdy platilo..
To už teda Němci na tom pracovali velice intenzívně, poněvadž ta jejich systematičnost, ta pořádkumilovnost v uvozovkách, že, vedla tak daleko,
že když jste neměl zaměstnání, tak jste byl podezřelý.
A buď vás poslali na práci do Německy anebo do koncentráku.
Hned ten den, kdy jsem ujel z Prahy do Plzně, tak došlo k tomu, že gestapáci vybrali koleje.
A devět studentů – to jistě víte – bylo téhož večera, 17. listopadu popraveno.
Čili to byl vysloveně zastrašující tah.
A stovky, stovky, to číslo nevím, ale je jistě dosažitelné z dnešních bohatých dokumentů, vybrali koleje a všecky poslali do koncentráků.
Čili ten teror, v tom jsme žili.
Moje první starost byla, najít si honem, honem nějaké zaměstnání.
Víte, jaké bylo moje první zaměstnání?
Poražeč na plzeňských jatkách.
Poněvadž jsem samozřejmě neměl na to žádný glejt, na to jste musel být vyučený,
tak jsem prostě dělal takovýho poskoka, že jsem, že jsem dostal třeba za úkol tam když..
Ponděvadž hovězí dobytek nebo vepřová, bagouny, vepře, ty buď stříleli, na to byli speciální prostě zbraně.
Zbraně, jateční bouchačky. Že prostě dostal „pic“ a buď býček, nebo kráva klesla, že a
Ti dovážení bagouni, tak to jsme si vždycky z toho dělali legraci, že.
Když dostal tu ránu, tak ještě chvilku pobíhal, jako kdyby ho to bavilo.
Mluví se mě o tom jaksi nepatřičně, ale byly to moje první dojmy.
Takže já jsem dostal tedy za úkol, abych podřezával beránky a ovečky a kůzlata a to bylo hrozné.
To byla taková koza, teď se to dobytče na to položilo a nožem jste musela {gesto} a tekla krev.
Já jsem to viděl poprvé v životě, takže to byla moje první životní praxe.
Ale potom jsem dostal.. To bylo v tom '39. roce, a potom se začaly v tom '40. brzy na jaře tvořit tyhlety "Svazy pro ..."
A teď to mělo vždycky ten přívlastek pro ty různé..
Tak jsem se dostal do, do Prahy.
Z těch jatek, jsem tam ještě pracoval ve sběrně, to taky už byl protektorátní vynález, ve sběrně sádla a loje.
A s touto kvalifikací jsem potom byl přijat do toho pražského svazu.
Tam jsem pracoval asi dva roky do '42. roku.
Ale protože jsem věděl, že eh, postupně se vždycky museli vyčleňovat někteří pracovníci, kteří bud´ nebyli příliš dejme tomu pracovití nebo vynalézaví a podobně,
tak ty posílali na práci do rajchu,
tak jsem si v tom '42. v předtuše tohoto, že by mě to mohlo ohrozit, našel jiné zaměstnání.
A tam jsem potom zůstal až do toho '45. roku.
Tak to je v kostce jaksi příběh Miroslava Zikmunda, bývalého vysokoškoláka a znovu vysokoškoláka.
IV: Děkuju.
MZ: Teď tady máte ale hromadu dokumentů.
To už bude možná na to, abyste si to v klidu prohlédli.
Vy jste přivezla dvě fotografie, které jsou rozmnožené na formát A4.
Je to reprodukce.
Ale autorem těchto fotografií, které jste patrně dostali z toho muzea, je autorem Miroslav Zikmund.
Tady máte originály, je tady dokonce..
Mám tady od toho negativ, který je už součástí toho archivu Muzea jiho.., Muzea jihovýchodní Moravy ve Zlíně.
A mám tady originály i těch soupisů, které pořizoval na moji žádost pan starosta František Sivera.
A když jsme se potom loučili, tak mně dal na památku.. To se jmenuje Prämienschau, Prämienschein über eine deutsche Reichsmark.
To jsem si tady do toho alba vlepil.
On mi potom řekl, že to bylo vydáno ais nákladem asi jednoho miliónu.
A to dostávali ti vězňové čas od času, když měli nějakou mimořádnou pracovní zásluhu.
A za to si mohli kupovat prostě věci, které byly v tom ubohém trhu v tom koncentračním táboře.
Toho si nesmírně považuju, protože to je pro mě dokument.
Já jsem takový ten dokumentarista, takže i toto patří k tomu, k tomu soupisu.
A tady máte ty originály lístečků, které vytrhl ten pan Sivera z nějakého bločku.
Poněvadž to byl patrně bývalý kantor. To mě říkal mezi, mezi hovorem.
Tak je to takovou krasnou, krásným, vypsaným rukopisem.
Jenomže bohužel potom jsem v tom zmatku to někde postrádal léta.
Až do toho 75., kdy jsem to objevil a pak jsem teprve poslal ty dopisy všem účastníkům.
Originály tady jsou, můžete si je naskenovat.
IV: Ten pan Sivera té skupině, tu skupinu vedl tedy?
MZ: Ano, to byl vedoucí.
Je tady na té fotce.
Má tady takový nějaký baret a stojí tady blízko té československé vlajky.
Takže oni vždycky museli vybrat prostě nějakého vedoucího.
A naštěstí to byl takový inteligentní člověk, který měl i ty organizační schopnosti, takže..
Patrně si ho zvolili, ale to nevím, to už se mi dávno vytratilo, ty podrobnosti z paměti.
IV: Takže jste vlastně komunikoval s ním převážně?
MZ: S ním, ano. Tak když se dneska dívám na ten, na ten obrázek
a uvědomím si, kolik je to let zpátky, myslím, že už asi málokdo je naživu.
Ale pozor! Teď je tady ještě jeden příběh.
A to je příběh pana Jana Přidala, který na té fotce není.
Ale je to vlastně synovec, on se jmenuje Přidal, pana profesora Antonína Přidala a mé partnerky, rozené Marie Přidalové, toho času Macalíkové.
A jednou se stalo, když jsem byl ve Vřesovicích, kde ten Jan žije, tak najednou..
Byla to taková jakási sokolská oslava k 28. říjnu, a najednou při tom rozhovoru jsem uslyšel jméno Flossenbürg.
At to je, ten název vyslovil právě Jan Přidal.
Já jsem zbystřil a říkal jsem: Prosím?
Tykali jsme si, poněvadž jsme vlastně v podstatě příbuzní.
A tak jsem se dozvěděl, že on byl účastníkem,
nebo tedy tím vězněm ve Flossenbürgu, ale na tomto transportu není.
Pak jsme si vyměnili ty fotografie.
On říkal: "Některé z nich znám, ale zdaleka ne všecky."
Poněvadž si umíte představit, jestli tady bylo 18, 20 lidí, tam jich byly stovky, tisíce patrně. Nevím.
Takže to je člověk, který vám může.. Je mu, je to ročník 1921.
Čili má dvaadevadesát let a je to patrně jeden z mála přeživších.
Dám vám jeho adresu, telefon, a doporučuju vám, abyste se za ním vypravili.
Dozvíte se od něho patrně daleko víc, než ode mě.
Protože ty moje zážitky se týkaly jenom té malinké skupiny.
Ale to co on tam prožíval, to vám může autenticky povědět Jan Přidal.
CM: Kdy jste se o tom dozvěděl od pana Přidala?
MZ: Prosim?
CM: Kdy jste se o tom dozvěděl od pana Přidala?
MZ: Toto bylo někdy, co já vím, muselo to být už samozřejmě po 90. roce.
Protože dejme tomu, že to bylo tak někdy kolem devadesátého druhého, třetího roku, čili po převratu.
Do té doby jsme se neznali.
Čili dávno po skončení takzvané normalizace,
rok nebo dva poté, co jsme se zbavili komunismu.
Takže doporučuju, abyste se za ním vypravili. On je výborný vypravěč.
Má jediný hendikep, a s tím se budete muset vyrovnat, že je nedoslýchavý.
Musí se na něho buď hlasitě mluvit anebo ho přimět, aby si vzal naslouchátko.
A klaďte mu otázky a dozvíte se.
Pokud to nenapsal, což je pravděpodobné, dokonce bych řekl, že to napsal, ty svoje vzpomínky.
Tak tam budete mít autentické vzpomínky účastníka, jak říkám znovu patrně jednoho z mála nebo možná že jediného, který ještě dneska žije.