IV: Dnes je 14. června roku 2012.
Jsme v Praze na Smíchově.
Jmenuji se Pavla Plachá a mluvím s panem Rudolfem Lukou, narozeným 1. dubna 1922 v Praze, který přežil věznění v koncentračním táboře Flossenbürg.
Pane Luko, mohl byste nám vyprávět o Vašem dětství?
Kdy jste se narodil, kde, jaká byla Vaše rodina.. a.. eh.. kde jste žil, v jakém prostředí jste vyrůstal?
RL: No tak narodil jsem se 1. dubna 1922 na Smíchově.
No tak dětství jsem prožil normálně jako každej jinej, tedy v tehdejší době, jo.
Poměrně klidně.
Maminka ta děla.. dělala domácí práce, tedy dělala doma pro továrnu, jo.
No jinak no žili jsme s maminkou, s babičkou, táta, ten byl pryč, takže jsme žili jako sami.
No bydleli jsme nahoře tady za San.. u Santošky, ulice Na Březince.
Ta pak se stala známou v jednom případě.
Tam bydlel u nás v domě taky jeden Němec, jmenoval se Tutter.
Samozřejmě to byl henlein.. henleinovec a to se tak říkalo, když přišli Němci, tak..
No samozřejmě se hlásil k nim a dostal hned nějakou hodnost.
Za války pak byl instruktorem v těch vyhlaz.. u těch vyhlazovacích táborů SS, jo, někde na Ukrajině a nevím, kde ještě.
Po válce pak ho převzala tady Státní bezpečnost, kde jim, kde jim radil, no a nakonec pak skončil v Rakousku a jako váženej občan v klidu umřel.
Jinak to byl slušnej člověk tak, protože domovníkův syn mu, mu vymlátil jednou doma okna a on mu za to pak nic neudělal, jo, aby se mu pomstil, jako to dělali druhý, tak to nechal klidně bejt.
Takže to byla dost taková osobnost jo a ne.
Jinak jsem byl.. prožil dětství... jako tenkrát každej, každej druhej.
Měl jsem v ulici kamarády, pak jsem byl u skautů.
Do školy jsem chodil za rohem na Santošku, to byla škola tam.
A do měšťanky taky jsem chodil blízko.
No a pak jsem se vyučil elektrikářem, jsem šel do učení.
No a nakonec přišla válka.
IV: Ta.. Ten příchod té okupace, ovlivnilo to nějak život Vaší rodiny?
RL: No tak.. život naší rodiny ani tak ne, protože my jsme se chovali, jak museli.
Akorát já jsem trochu s tím nesouhlasil.
I když nakonec jsem měl mezi Němci hodně kamarádů, protože taky byli u skautů.
Nebyli to oni, ovšem po válce.. Za války pak i jsme se dál stýkali, protože ono: U nich museli a u nás, u nás mohli, jo.
Například u skautů a Hitlerjugend.
Že u nás nikdo nikoho nenutil, aby tam byl členem nebo aby něco musel, každej to dělal dobrovolně, kdežto u nich museli.
Tak oni občas se trhli a chodili mezi nás, jo a chodili i s námi.
No a pak to bylo dobrý za okupace, protože nám pomáhali.
V některých případech ostrejch.
IV: A jak vám třeba pomáhali?
RL: No tak občas, když něco viděli, tak to zamlčeli. Neudávali.
No a pak mi pomohli, když...
Když mě sebralo, když mě sebralo Gestapo, pak.. pak jeden měl..
Jeho, jeho otec byl u Gestapa, tak poměrně vysok.. vysokou funkci.
Tak jako díky jeho otci tak jsem to možná přežil, protože v normálním případě, za to co jsem, tak mi hrozila šibenice nebo popravčí četa, jo.
On nakonec pak přemluvil tátu, že to převed jako na vedlejší kolej, ten můj případ a no..
Ovšem bohužel po válce jsem se nikomu z nich nemohl odměnit, protože když jsem se vrátil zpátky, to bylo koncem června, tak už byli zajištěný a nikdo k nim nesměl, jo.
IV: A Vy jste teda za války se učil? To jste byl v tom učení ještě?
RL: Jo, za války jsem byl v učení a pak ve čtyřicátým jsem se vyučil, jo, jsem udělal zkoušky, jo a pak jsem normálně dělal svoje řemeslo.
IV: Kde jste pracoval?
RL: No tak asi u dvou firem.
No a pak jsem, pak jsem se dostal k protiletecký ochraně u policie a tam jsem byl až do.. než mě sebralo Gestapo.
IV: Můžete nám.. eh.. vyprávět, jak došlo k Vašemu zatčení? Proč Vás Gestapo sebralo?
RL: No tak byla nějaká akce a při tý jeden nebo dva z těch skautíků tak na sebe upozornili a pak na tý jedný schůzce, když jsme se pak setkali, čekalo Gestapo.
No pak to šlo rychle. Pak jsem se dostal do Petschkovýho, do Petschkovýho paláce a na Pankrác.
Bohužel tamti dva kluci to nepřežili.
Ty jako už ve výslechu, už na ně.. už jako.. byl na ně moc.
A byli to kluci kolem osmnácti let, no tak..
IV: To byli ti Vaši kamarádi s..?
RL: Jo. Každej nebyl tvrdej.
Ovšem většinou, většinou jsme se neznali osobn.. jmény, jo.
Když jsme měli nějaký problémy, nějaký úkoly, tak jsme se sešli na určitejch místech a tam jsme si..
Jako jsme se potkali náhodou, popovídali jsme, předali jsme si určitý směrnice a zase jsme šli každej po svým, jo.
Takže já jsem většinu členů neznal podle jména, akorát podle určitejch, určitejch indicií, který jsem věděl jenom já a oni.
A no pak, když to prasklo, tak naštěstí jsem se z toho vysekal, že jsem nic neviděl, mě z toho..
I přestože jsem prošel tvrdej výslech, kde mě mlátili poličkou z dubu, než pak se to dozvěděl ten kamarád, jo.
Tak pak se, pak se za mě přimluvil u toho svýho táty, aby nějak... to někam převedli jinam.
No a pak mi ještě pomoh po tom zatčení jeden, jeden známej, kterej byl.. měl taky vysokou funkci, jenže ten byl u SA.
Mohl jsem bejt {rád}.. že to byl Němec, kterej jako žil, než přišli, tak žil normálním životem, staral se jako o svoje věci, jo.
Nebylo mu to příjemný, když potom naši lidi koncem republiky před okupací, tak jako mu vyčítali na úřadě, že je Němec a podobně, jo.
Takže on, co mohl, tak udělal i pro jiný lidi, jo.
No, v pětačtyřicátým pak taky už jsem se s ním nesetkal.
A ten intervenoval taky dost.
To byl nějakej, nějakej Säck.. Säckel, se jmenoval.
No ale..
IV: A z tý Pečkárny? Vyslýchali Vás v Pečkárně?
RL: Jó, tam na Pečkárně, tam jsem byl dva dny, pak mě převezli na Pankrác, na oddělení, co mělo Gestapo tam.
No, a tam jsem byl asi, asi měsíc.
Pak nás převezli do Terezína.
To bylo v polovičce října.
No a v Terezíně jsem byl do, do Vánoc nějak, po Vánocích nás nějak odvezli do Flossenbürgu.
IV: V kterým to bylo roce? V kterým to bylo roce?
RL: V jednačtyřicátým..
Jo, v jednačtyřicátým 15. října mě sebralo Gestapo, asi za tři dny.. za čtrnáct dní jsem, mě převezli na, do Terezína.
A po Vánocích, tak jsme jeli na s.. do Flossenbürgu.
Ovšem v Terezíně to taky nebylo veselý.
Pak jsme chodili na práce na, na trať anebo do Schüsslový továrny, to byla.. tam dělali tuky a mejdlo, jo.
Tam to taky bylo veselý, v Terezíně.
Tam byl, tam byl na.. To byl takzvanej čtvrtej dvůr, tenkrát jsme tam stavěli ty, pozdějc to byly známý ty..
Čtvrtej dvůr, tam, tam jsme stavěl.. vystavěli sto cel pro jednoho, jo, a na druhý straně byly společný cely, asi čtyři tam byly.
Ty se stavěly hlavně, když jsem tam byl.
No a tam nás hlídal esesák, byl bejvalej podvalskej kočí, nějakej Soukup.
No ten měl závazek, ten si dal, že za každej den že zabije jednoho Žida, jo.
Tak ono mu to nevyšlo každej den, ale já si snad pamatuju, že vždycky, on nejdřív ho nechal běhat tam po tom pracovišti, po tom staveništi,
pak on sám musel do barelu s vodou, jo, jak jsou ty barely jak má každej před zahrádkama nebo to, jo, tak byl takhle asi širokej, takhle vysokej.
No a tam byl, tam seděl celou dobu, dokavaď jsme nešli domů a většinou ho odvezli za chviličku do márnice, protože když tam byl půl dne, tak to bylo hodně.
Na ty lidi.
No a pak tam byl taky.. Jeden postřeh, že tam přišel velitel terezínský pevnosti, Malý, Malý pevnosti, no, ten Jöckel, my jsme říkali Pinďa.
No přišel do dveří a.. tam byla ta brána, že jo dneska.. jsme šli tam.. skrz ty šance.
On tam přišel, rozhlídl se. To jsme dostali hlášku, proto se mu říkalo Pinďa, samozřejmě to se šeptalo.
Jak tam stál v tom průchodě, tak najednou se sebral a běžel zrovna směrem, kde jsem byl já, jo.
A ve mně už trněla dušička, protože jsem věděl, co se bude dít.
No a on se zastavil asi tak dva metry ode mě, tam byl Žid.. a kopal.
Jenže oni nebyli na práci nějak, aby byli nějak, aby měli schopnosti na práci, jo.
Tak, tak zved krumpáč takhle nahoru a pak ho pustil dolů jenom.
A zase.. zase pomalu nahoru a zase dráhou krumpáč zase dolu, jo.
A ten Pinďa ho pozoroval, pak mu vzal ten krumpáč z rukou a povídá, aby se sehnul. Zády k němu.
No a jak se sehnul, tak mu vrazil ten krumpáč tou špicí do zad, že jo.
Nechal ho tak a šel pryč.
O tom se taky, taky málo psalo.
Takže to tam veselý nebylo.
Jediný, co tam celkem šlo, tam byla výhoda, že tam byla česká kuchyně, naši kuchaři, takže občas jsme měli guláš s bramborama.
Ovšem to byl guláš, co ten měl, ten měl úplně rozvařený maso, jo.
Ale bylo to dobrý, mělo to chuť guláše všechno.
No proti pozdějším koncentrákům, tak ten eintopf, tak to jsme měli, to bylo královský, to se nedá přirovnat.
Dokonce i jsme tam měli jednou snad nebo dvakrát snad buchtu, nebo to, už se nepamatuju, ale jídlo celkem tam šlo.
IV: To ubytování v Terezíně.. Ubytování. Jak jste tam byli ubytovaní?
RL: No tak ubytování, to bylo..
Tam byly v.. velký cely.
A těch ajnclíků tam moc nebylo.
My jsme byli na, na cele číslo tři.
Jednička byli Židi, dvojka byli.. To byla taková chodbička malá, jo, tam byl jedna cela, druhá cela, v prostředku byla ošetřovna.
Já, já byl na trojce.
No a tak tam byly tři palandy nad sebou, celkem asi pro šedesát lidí.
Slamník a to bylo všechno.
Myslím, že jsme měli ještě deky, jo, deky jsme měli.
Tak ten, kdo moh, tak si moh opatř.. nechat poslat z domova prostěradlo.
No samozřejmě pak jsme ho zase posílali zpátky, aby nám ho vyprali.
Naši nám ho zase, nám poslali zpátky s balíčkem, jo.
Ubytování tam za moc nestálo, no, protože na slamníkách a takhle vysoko jedna palanda nad druhou.
Nic veselýho. Záchody tam byly turecký.
To se zasypávalo chlórem. Nic příjemnýho to nebylo. Ty záchody byly na každý cele.
No byly tam sice dvířka, ale to všechno táhlo dovnitř.
My jsme byli na prvním dvoře.
No občas tam byly popravy.
To jsme nešli do práce. My jsme chodili do práce i v sobotu, akorát neděle byly volný, jo.
A když byly popravy, tak se do práce nešlo.
To se zamkly cely a za naší celou takhle byl vchod na tu.. do tý Rajský zahrady, tedy kousek dál a tam se popravovalo, jo.
No a takhle nad.. kousek dál, tak tam byla marodka.
To byla spíš umírána, protože tam byla taky ordinace ještě, taková větší.
No a tam byli takový, vlastně co umírali.
My jsme si tam chodili pro jídlo, co takhle zbylo, ne, ne po nich, co jedli, jo, ale co zbylo v těch, v těch nádobách, jo.
Anebo i chleba se tam sehnal.
A kousek dál takhle u tý marodky, to byl.. znáte to tam?
Je první dvůr. První dvůr byl, jak byl příchod, jo?
Byl takhle příchod, kde byly kanceláře, tady byly pak ty druhý vrata "Arbeit macht frei".
Napravo byl takzvanej.. "kamrholc" nebo tak nějak se to jmenovalo, tam se přijímaly balíky pro nás, jo, tam nám je vydávali.
A pak kousek dál tak byly tři cely, byla čtyrka, pětka, šestka.
Tam byly rus.. jedna ruská, pak ještě jedna židovská a normálně naše.
No a pak přišly ty naše cely, jo, jednička, jednička, trojka a pak kousek dál byl, byl ten vchod na tu, do tý Rajské zahrady, jo.
Tam je ten, takovej ten můstek, že jo.
No a nale.. nalevo pak byla ta marodka, jo.
A pak tam, pak byl ten druhej dvůr, ten velkej takovej.
Vzadu byla kuchyň jo a před ní na tý cestě, co byla marodka, tam byly asi čtyry velký cely nebo tři, ta byla hromadná nebo velká.
Tam tenkrát přivezli asi padesát četníků z Roudnicka kvůli nějaký odbojový činnosti, jo.
Ti tam byli v uniformách, než je odvezli taky do koncentráku.
A právě na.. tam tomu jsme říkali, tomu popravišti, Rajská zahrada.
To jsme pak slyšeli střílení a..
To jsem pak viděl až po válce, když jsem tam byl, no.
IV: Řekli Vám, sdělili Vám nějaký obvinění? Nebo měl jste soud nějaký? Proběhlo něco takového?
RL: Jó, že jsem organizoval skupinu proti.. jak bych to řekl.. odbojovou skupinu jsem organizoval, jo.
Ovšem činnost zaplaťpánbůh neprokázali, protože to bych bejval, to bych šel hned před popravčí četu hned, nebo bych rovnou visel, protože to bylo moc.
Takže to skončilo tímhle tím.
Ovšem.. Naši kluci dělali, to byla ta větší skupina, co jsem měl mimo oddíl, tak to byli.. Tak jsme organizovali různý, různý akce, letáky.
Pak se, pak jsme dělali.. takový kusy ze sádry.
A.. A co byli starší kluci, tak chodili po hospodách a kradli jim zbraně, jo.
Vždycky je někdo zabavil.. Když se nezabavili sami, tak je zabavili nějaký dvojáky.
Nechali přinést pití a podobně a mezitím někdo vyšacoval pouzdro s pistolí, takže pistoli tam vzal a dal mu tam odlitek, aby to mělo tu váhu, když si bral opasek, aby to nepoznal, jo.
No a tak jsme získávali zbraně a potom jsme měli další, dalšího prostředníka, kterej je zase pronášel dál partyzánům, jo.
No celkem jich bylo, co já vím, asi tak dobrejch dvacet.
No vzhledem k tomu, že za každou byl špagát, tak.. To nebylo nic veselýho.
Jo pak v Terezíně taky jsem měl příjemnej zážitek.. dva.
Jednou v sobotu, když jsme byli.. v neděli když jsme byli doma, tak přivezli brambory a museli jsme je odnést do krechtu, jo.
Do těch jak jsou tam ty šance, ty chodby vevnitř, tak to bylo asi takovejch nejmíň třicet metrů dlouhý a pak tam jsme museli odnést pytle brambor a vysypat to tam, jo.
Jenže já byl slabej. Jak mi to dali na záda, tak jsem se s tím prohnul.
A přiš.. přišel tam takovej, takovej pán tam přišel v civilu, hubenej, tak na mě koukal a pak mi povídá, abych mu to dal na záda, jo, ten pytel.
Tak jsem mu ho dal na záda a on, abych šel s ním, tak jsem šel s ním až do toho krechtu, tam on to vysypal a šli jsme zpátky, jo.
No tak pak se tam jenom podíval a odešel. Já pak jsem.. pak kluci byli celý vyděšený, říkali: „Víš, kdo to byl?“
Já povídám: „Nevím.“ „No to byl Rojko.“ To byl pán na.. na tom prvním dvoře, jo.
Tak proti naší cele tak měl kancelář, takzvaný Hofverwaltung.
A kdybyste ho viděla v uniformě, tak to byl ramenatej, jo, on byl jinak byl jako já, žádná postava, žádnej svalovec.
No a klidně za mě odnes pytel, to jsem se divil. Ani mě za to nez.. ne to.. nezmlátil.
No, to byl pán, měl, měl dvě frčky. Byl myslím Oberscharführer nebo něco takovýho.
No tak celkem se choval slušně, on to taky v civilu byl kostelník.
Tak jako ten Soukup, to byl bejvalej podvalskej kočí.
To asi dostal se potom, přišli soukmenovci, že jo, tak už nemusel dělat, tak..
No a pak tam byl dobrej esesák, to byl Hohaus.
Ten měl bratra taky v koncentráku. Ten měl na starost zásobování Malý pevnosti.
A řeknem si takhle, ten nebyl nějak výbojnej, aby někoho tlouk nebo podobně. Naopak, když před ním někdo smeknul, tak ho pozdravil, jo.
Taky po válce potom, když je soudili, tak jeho, jeho pustili, jo, protože říkali, že pomáhal našim lidem a..
On taky když, když se rozdával chleba, tak on občas dal nějakou tu porci navíc, jo.
To byl slušnej. Jinak tamty za moc nestáli.
IV: A co Vaši spoluvězni? Co spoluvězni Vaši? Znal jste tam někoho?
RL: No tak spoluvězni. Tam byl.. nějakej takovej starší, starší toho tábora, že jo. V tom Terezíně tam byl vězeň, to byl nějakej plukovník Hanzálek.
Ten pak dostal facku jednou, právě od toho Pindi a ohluch, jo, až mu prask bubínek.
My jsme chodili na ty kom.. na ty různý práce tam a jednou jsme takhle vykládali vagón plnej bot, jo.
Samozřejmě vojáčkové navedli některý tam asi dva ty vězně, aby jednu bednu shodili, aby se rozbila, jo.
Samozřejmě si vzali pár párů bot, to byl, to byla kořist z Itálie, jo.
To bylo ve čtyřia.. čtyřiačtyřicátým.
A jak se tenkrát Itálie se postavila proti Němcům, tak tam Němci zabavili všechny vojenský zásoby a vezli do Německa.
To byly uniformy a boty a všechno možný, jo. A my jsme to teda vykládali.
Samozřejmě někdo, některej z těch esesáků.. Protože u vagónu byli vojáci, jo, normální a nás hlídali esesáci.
Naši kluci samozřejmě, tak si taky něco ukradli, nějaký to sukno tam bylo vojenský.
Tak takový tři metry, co moh obmotat kolem sebe, jo.
Tak hlavně aby nebyla zima, tak si to brali.
Pak někdo ukrad taky boty. Hned se tam přezul.
A nějakej esesák to viděl, tak podal hlášku, hned jak jsme přišli do pevnosti.
A tak byl nástup.. tam byl nástup. Šli jsme na počítání, potom na celu.
A hned prohlídka, jo.
Tak svlíknout všechno a prošacovat. Tak našli hned ty látky, boty.
To byly vejprasky. Pak jsme šli na celu.
A po večeři tak jsme nastoupili ven před ty cely a stáli jsme tam asi do jedný hodiny do rána.
Vystěhovali všechno, slamníky. Vystěhovali všechno, jo a esesáci, esesáci tam udělali prohlídky.
Co tam bylo, co měl kdo schovaný. Zas byly vejprasky.
No samozřejmě druhej den jsme nešli do práce už, protože jsme nebyli vyspalí.
Tak to byly takovýhle zážitky.
No pak jsme jeli do Terezína, vlastně do, do Flossenbürga.
Tak jsme.. Tady nás navagónovali v Praze do vězeňskejch vagónů.
To byly normálně jako osobní, jen že tam byly cely, tak každá byla pro jednoho, jo.
Nás tam nacpali tři na jednu celu. Tam jsme se stěží.. se vždycky jeden moh posadit a dva stáli.
Jsme se střídali, než jsme dojeli do Bavorska.
No a pak nás.. pak jsme přestoupili na motorák.
No, a chvíli jsme mysleli, že poslední stanice.. tam byla odbočka z Flossenbürku do Altenhammeru.
Tam byla, myslím, tam byla odbočka pro vagóny nákladní, jo, tak tam, myslím, jsme vystoupili a ten kus, to bylo asi dva kilometry, jsme šli pěšky, jo, do tábora.
No a to byla.. Taky se v tom vagóně našla nějaká panička, Němka, která řekla: „Proč je nepostřílíte?“
No, esesáci to přešli mlčením, jo, ty se s ní nebavili jako takhle moc.
No a pak jsme přišli do, přímo do tábora Flossenbürg.
IV: Ehm..
RL: Jo tak tam..
IV: Jak... Co následovalo po příjezdu do Flossenbürgu?
RL: No, tak tam nás odvedli dolů na plac.
Tam takhle napravo byla prádelna a, a koupelna, jo.
Tak tam nás postavili. Museli jsme si to všechno, všechno položit, zavazadla.
No, tak jsme nevěděli.
Pak nám dali vpravo v bok a odvedli nás jenom v tom, co jsme měli na sobě, tak nás odvedli do... do rohu tábora.
Tam byl původní lágr, jo, {to} bylo asi tři baráky a tam nás, tam nás dali na ty.. Na ty baráky nás rozdělili, jo.
To byl, to byl pří.. to byl takzvanej příchozí tábor, jo.
Tam jsme se zdrželi dva dny, než nás, ne asi tři dny jsme tam byli, než nás rozdělili, kam kdo, kam kdo půjde na barák a kde bude pracovat, jo.
Takže ty tři dny jsme dělali různý práce v táboře a na nějaký komando nás odvezli, jo.
Přitom taky, přitom taky kontrolovali, co se k č.. kdo se k čemu hodí.
No celkem to šlo, no.
Ovšem pak už to bylo horší, když nás pak odvedli, odvedli po těch, po těch barákách tam, to už každej věděl, kam bude chodit dělat.
Některý cho.. šli do steinbruchu {lomu}, některý dali.. některý šli na venkovský komanda a některý zůstali, některý šli do.. tam co byla fabrika Messerschmitt.
Byla.. Já, já byl na, na Halle Eins. Tam jsme dělali na křídlech.
No tak na tom baráku taky nebylo nějak zvlášť líp, taky třípatrový, třípatrový palandy.
Jenže to byl barák původně asi na, asi pro sto padesát, dvě stě lidí.
Teď tam každej rozdělili na dvě poloviny, A, B křídlo a...
Tam když jsme se večer, když jsme šli spát, tak tam nebylo k hnutí.
My jsme spali tři na jedný.. tři na dvou kavalcích, ještě pak se tam vmáčknul jeden do nohou.
No byla tam umejvárna, samozřejmě záchody, že jo.
Záchody, už jsme se divili, ne turecký, ale normální.
A umejvárna byla normálně jako ve fabrikách, ty koryta takový, jo, s kohoutkama.
Jenže se každej musel jenom opláchnout, jenom opláchnout, když jsme ráno vstávali a jít, protože tam bylo celkem šest set lidí z těch baráků a to nebyla žádná legrace, jo.
Tam byl, tam byl dokonce jeden vězeň, byl to Polák. Ředitel varšavskýho divadla.
Ten byl celkem nenápadnej. Kterej nechtěl čekat, tak se tam vymočil na ručičky a opláchl se s tím, jo.
Samozřejmě to viděl nějakej ten kápo, tak dostal, dostal, tak dostal vejprask.
Nakonec ono to bylo těžký na ob.. na jedný i na druhý straně. Po straně hygieny, že jo.
A zase po druhý straně, čekat ve frontě, to taky nebyl žádnej med.
No a mě pak odvedli, druhej den pak jsem se narukoval na, na tu Zivil.. Zivilhallu.. Halle Eins.
No a tam jsem dostal vcelku dobrou práci, no.
Frézoval jsem díry do, do křídla u Messerschmittu.
Já vím, že taky museli jsme dělat tři křídla za den.
To taky nebyl žádnej med. Jsme jeli bez zastavení.
No a.. A ty byly, ty haly byly tam byly dvě a to byly maskovaný v tom kamenným lomu, takže zevni.. seshora to tam nikdo nepoznal, co tam je, jo.
No a tam jsem vydržel asi půl roku.
Jo a tam jsme při, tam jsme přijeli, myslím, v únoru, do Flossenbürku a byl jsem tam až asi do září.
Mezitím jsem stihnul ještě zkazit jeden, zkazit jedno, jedno křídlo, jeden ten plech.
Protože jsem, protože jsem dostal frézu, ta byla upevněná ve vrtačce, v ruční a samozřejmě mě.. vyhluboval jsem ty otvory, jo.
Jenže fréza se, fréza se zahřála a dělala větší díry.
Já to nepoznal, já jsem měl k dispozici nejty, kterejma se normálně nenýtovalo a to máte, neměly, neměly všechny stejný hlavy, jo.
Jedinej jeden mi tam pasoval a druhej byl třeba větší, tak ta hlava byla zase větší, tam nezapadla, nebo třetí zase byl.. měl menší hlavu.
Akorát civilní mistr, co tam, co jsme pod něj spadali, tak ten měl šablonu, takže přesně zkoušel, jo.
Jenže.. vyvrtal, vyfrézoval jsem křídlo a přendali ho na druh.. na druhej, na druhou skupinu.
To byl tak.. takzvanej Takt, jo, byl Takt eins, zwei a drei, to byly ty pracovní skupiny, který na tom dělali ty práce určitý, jo.
No a tak ho předali trojce, která nejtovala, a tam zjistili, že ty díry jsou hluboký, jo.
Takže křídlo museli odepsat, protože nemohlo, nemohlo lítat letadlo s křídlem o pár kilo těžším, než bylo to druhý.
Tak jsem dostal pořádnej vejprask, a že budu viset.
Jenže naštěstí se mě zastal náš mistr civilní, kterej, kterej jim to tedy.. je přesvědčil, že mojí vinou to nebylo, že šablonu jsem neměl, tu měli jenom mistři a že jako za to nemůžu, jo.
Ovšem plech tam byl u zdi čtrnáct dní a celejch těch čtrnáct dní jsem se musel klepat, protože mi říkali kamarádi:
„Dokaď ten plech tady bude, tak máš naději, že budeš viset. Když ho daj pryč, tak to máš dobrý.“
No tak za čtrnáct dní jsem zjistil, jsme jednou přišli ráno a zjistil jsem, že plech je pryč.
Tak jsem si pořádně oddych, no, protože za takovou.. za každou maličkost se tam věšelo.
To tam jeden ruskej oficír taky vrtal, taky vrtal někde díry do toho plechu, jo, do křídla.
Vyvrtal jim tam sovětskej znak.
A hned.. Ještě hned večer visel.
To bylo, to říkali, že je to politická provokace, jo.
No a pak za půl roku nějak na podzim tak se, tak takhle jednou při nástupu tak se ptali, kdo je elektrikář, tak jsem se hlásil.
Tak mě vybrali a šel jsem dělat do Altenhammeru.
Tam už se kompletovaly letadla dohromady, jo.
Tak já jsem zapojoval v tom trupu u letadla jsem zapojoval všechny ty elektrický součástky a všechno, co tam bylo.
Pak už to, pak už je naložili, navagónovali a jelo to na frontu, jo.
Tam je akorát dali dohromady a u nás už se kompletovaly doslova i kulomety, kanón, dávaly se tam všechny ty zařízení, motor a všechno, jo.
Takže tam to pak to jenom naložili, na vagón dali pak po stranách křídla a už to jelo ven, jo.
Tam to bylo dobrý, tam byl celkem klid.
Nástupy tam byly, jenom nás spočítali a hned jsme měli rozchod, kdežto přímo ve Flossenbürgu v táboře, tak to se čekalo taky hodinu, než to skončilo, jo.
V létě to šlo, ale v zimě to nebyla žádná legrace.
No tam jsem pak dočkal až do konce.
IV: Jak to v tom Altenhammeru vypadalo, ještě? Můžete to popsat?
RL: To byly bejvalý lázně.
Jo, byla lázeňská budova, poměrně dost velká.
Nad nim.. Nad nima byla vlečka, tam byla postavená hala.
Tam jsme, tam byly ty, tam byly ty pracovní haly, jo, postavený.
A vevnitř v tom, vevnitř v tý..
To byla velká budova, v prostředku byla fontána no a po stranách pak byly postavený ty kavalce, taky tři, tři patra nebo čtyři dokonce, to už si nepamatuju.
No a celkem tam byl klid, jo.
Kápové večer, kápové večer, ty byli asi tři, tak chodili normálně hodovat do vesnice.
Jo, měli výjimečný postavení.
To vždycky večer si je bral esesák po nástupu a šli do vesnice do hospody, jo.
No a tam jsme měli jeden útěk, v Altenhammeru.
To byl Čech. Jmenoval se Měchura.
A ten tam dělal kontrolora takhle nad těma našima prácema.
Samozřejmě přes něj ještě byl civilní mistr, civilní mistr, to byl bejvalej pilot, jo.
Oni co, co byli takhle bejvalý piloti, už nebyli schopný lítat kvůli úrazu nebo tak, tak je poslali na tyhlety funkce různý do těch fabrik, jo, kde měli tyhlety..
Buď dělali mistry anebo kontrolory a podobně.
Tak ty tam tak byli jako slušný. Tam se říkaly zprávy z fronty..
Dokonce pak poslední tejden, tak před Vánocemi říkali: „Bude brzy konec. Bude brzy po válce.“ No.
Byl to.. bejvalej.. leteckej důstojník, že jo.
No ale tam, ještě bych se chtěl vrátit k Flossenbürku.
Když jsem dělal tam na tom, na těch křídlech, tak tam byl vedoucí taky bejvalej pilot, ale měl nějaký úraz, nějakej major.
A ten dokonce chtěl, aby se dělaly čtyři křídla za den, jo.
Tak to prakticky to bylo nemožný.
No a po válce pak, tak ho někde chytli.
Že naši vězňové, tak jednoduše se tam, když nás osvobodili Američani, tak jednoduše se sebrali a chodili po okolí, jo.
Já myslím, že už předtím, jo, když odtáhli, když odešel transport smrti, tak jsme zůstali bez, bez jakéhokoli hlídání.
Rusové hned nám sehnali zbraně, pušky, udělali milici a hlídali tábor, jo.
Pochopitelně, aby tam nikdo nemoh, z těch esesáků nebo vojáků.
No a jednou tam chytli pana majora někde blízko, jo.
No, tak mu tam, tak ho tam pořádně ztloukli a říkali mu třeba: „Čtyry křídla, čtyry křídla jsi chtěl, jo? Tak je teďka dostaneš!“
No a pak ho tam, pak ho tam pověsili.
Nakonec bylo to v pořá.. bylo to správný, protože, to, co on dělal s našima lidma, tak si to zasloužil.
No a tady v tom Flos.. Altenhameru, tak tam takhle jednou jsme nakládali ty trupy na, na vagón no a když to bylo naložený, tak jsme to přikrývali plachtou, jo.
No a tenhleten Měchura, tak byl chytrej, tak se pak při.. To bylo tak během dne, se to nakládalo, tak asi do čtyř hodin.
V šest hodin byl nástup, apel, to se počítalo a pak už byl konec, pak už jsme měli volno.
My jsme dělali od šesti do šesti.
A tak nějak, nějakým způsobem, to nikdo nepostřehnul, vlez si do toho vagónu, ale mimo to ještě si vlez do toho trupu toho letadla, jo.
V tom, u každého letadla máte po str.. na jedný straně takový, takovýhle dvířka, jo.
A zavíraj se takovým klíčkem, jako jsou, jak se zavíraj světlíky u.. třeba u vodovodů anebo u... u komínů, jo.
Jenom ještě takovej čtyřhranej ten..
Tak on si to otevřel, vlez si dovnitř a zahák to.
Tam zevnitř to šlo líp, než zvenku, bez klíče.
Tak se tam uvelebil, tam je, tam je místa dost.
To máte po stranách akorát máte ty dráty, co vedou ke kormidlům a podobně, jo, jinak prostě je místa, když to, jo, tam je to volný.
Tak se tam schoval, letadla byly zakrytý plachtou.
No tak odjel a večer teprve, to bylo asi za dvě nebo za čtyři hodiny, tak při nástupu se zjistilo, že jeden schází.
No tak museli teďka číst jmenovitě.
No nás tam bylo asi sto padesát, tak to taky byla chvilka, že jo, taky to nešlo hned, než se přišlo na to, kdo to je.
No nechytli ho.
Tak jsme se to hned dozvěděli, protože když nějakej, nějakej vězeň utek z koncentráku, tak když ho chytli, tak ho pak pověsili, jo, před vším táborem.
No jeho nechytli a nepověsili, takže se dostal asi ve zdraví domů.
No, to byl jedinej útěk, kterej vůbec tam kdy byl.
Jo a byly pokusy u těch venkovskejch komand.
Ty byli chycený, viseli a podobně, ale to byl jedinej případ, kterýho nechytli, jo.
IV: A o tom, jak utek, to jste se dozvěděl po válce?
Nebo jste věděl, že se chystá na ten útok?
RL: Co?
IV: Útěk. Vy jste věděl, že chce utéct?
Nebo jste se to dozvěděl až po válce, jak utekl?
RL: No to jsme teh.. to jsme věděli hned, kdo to byl, jo.
Protože když nás večer kontrolovali podle jmen potom a zjistili, že to, že on schází..
No a že se dostal na svobodu, jsme taky.. to jsme se dozvěděli automaticky, protože by ho jinak přivedli a popravili.
Ovšem po válce jsem se s ním nesetkal, protože jsme měli ty setkání v různejch místech, a tak to nebylo možný, jo.
Ale rozhodně se zachránil, protože jinak by bylo, by nám to dali vědět.
Ty si na to potrpěli, aby dali vědět, když nějakýho vězně, že jo, vězně chytli na útěku.
To tam chytli tři, tři vězně z venkovskýho komanda.
Jednoho postřelili, pak ho ošetřili, obvázali a pak ho pověsili stejně, jo, hm.
Tam byla vidět ta.. ten ohled těch esesáků, jo.
Že ho, že ho aspoň ještě ošetřili, než ho pověsili, no.
IV: A tresty tam byly i za něco jinýho, než za útěk?
RL: No tam byly vejprasky.
Každej ká.. každej kápo nosil takhle dlouhou gumovou hadici, asi takhle silnou, jo.
To bylo jeho.. to bylo jako kápovský právo, jo, vrchol jeho moci, jo.
No když byl nástup, lidi špatně stáli, tak je mydlili tou hadicí, jo, tak je zmlátil.
Když někdo něco proved, tak ho taky zmlátil tou hadicí.
A když někdo za trest něco.. Proved něco a za trest dostal pětadvacet nebo padesát ran, tak zase ta hadice byla dobře, jo.
To byl takovej výchovnej prostř.. výchovnej prostředek, jo.
Jinak buď se bilo anebo se věšelo.
IV: Jak jste mluvil, že měl ten kápo tu, tu hadici dlouhou, můžete to..
RL: Asi tak padesát centimetrů.
Ono to stačilo.
Ty když někoho.. Já, já dostal jednou..
A bolelo to hodně. Já jsem dostal jednou pětadvacet za to křídlo.
A pak párkrát po, po hlavě, když tam někdo špatně stál a ten kápo tam šel a mlátil to hlava nehlava.
Těm to bylo jedno, jo.
Byl nástup k obědu a zkrátka, nebo k snídani, to bylo jedno, nějakej nástup.
Lidi špatně stáli, tak zase ten kápo přišel a mlátil, mlátil to, dokaď si to nesrovnali, jo.
Já jednou, já dostal párkrát taky, měl jsem bouli, bouli jak vejce.
Notabene ještě lidi byli podž.. podvyživený, tak ani ty kosti nebyly tak tvrdý a odolný jako normálně, jo.
Takže ještě dneska mám tady takovou prohlubeninu od tý rány.
To se nesp.. pak nespravilo už.
Takže jako nebylo to nic příjemnýho.
IV: A kdo byli ty kápové? Jaký vězni to byli?
RL: No tak to byli většinou, z devadesáti, z devadesáti procent to byli Němci.
A většinou to byl kriminální vězeň, jo.
Až na pár případů to byli.. v pár případech to byli politický.
No ty byli slušný.
A většinou tohleto byli zločinci z povolání, jak se tam říkalo Berufsverbrecher, jo.
No tam měli neomezenou moc.
A to byli.. pěkně zastávali funkce na barákách, to byl blokovej, písař, pak ti kápové na pracovištích různý, jo.
Pak byly, pak byly dvě hlavní osoby, to byl táborovej, mu říkali Lagerälteste, to je starší tábora a pak byl Lagerkapo, táborovej kápo.
Ten mu pomáhal, jo, při tom - organizoval ty nástupy a to všechno.
A starší tábora, ten měl jako takovou odpovědnější funkci, ale celkem nemlátil, jo.
Za mě tam byl, tenkrát mu bylo tak kolem padesáti, jestli kolikrát jste viděla ty námořníky, takový ty ošlehaný tvrdý obličeje, jo, to byl přesně ten jeho typ.
Ten nikoho namlátil, ten byl slušnej, jo.
Po válce taky tam pak tam přišel do toho tábora, než nás osvobodili Američani.
Tak ho tam klidně přivítali, řekli mu, že může klidně jít domů, jo.
On říkal: „Já domov nemám, mně rodinu vybombardovali, zabili.“
Tak pak šel tam dozadu a oběsil se tam.
To byl slušnej člověk.
A pak tam byl ale Lagerkapo, to byl politickej, ten měl číslo jedna a ten mlátil koho jako.. Každýho, koho potkal, jo.
To jsme nepochopili, jak může politickej vězeň mlátit druhý, víte?
Ať to byly politický nebo, nebo jiný, jiný přečiny.
To opravdu, to, tohle nám nesedělo.
No v tom, v tom Altenhammeru tam jako byli tyhlety lidi slušný, tam se nemlátilo, tam, říkám, tam poslouchal jeden druhýho a každej chtěl mít klid.
No nakonec ti kápové tam večer chodili do hospody, že jo, tak, taky nebyli by rádi, kdyby na to upozornili vězňové někde, že nejsou, nejsou v táboře, že jsou v hospodě, že jo.
A celkem to bylo takový dost takový klidnější prostředí, no.
IV: A do Flo.., do Flossenbürgu jste se vrátil potom proč z toho Altenhammeru?
RL: No tak.. Jenže pak přišla epidemie tyfová po Vánocích asi tak někdy v únoru, myslím.
V únoru nebo v březnu.
Pak přišla tyfová epidemie jak v táboře ve Flossenbürku tak tady v Altenhammeru.
A já pak takhle najednou jsem začal nějaký horečky cejtit no a pak jsem nemohl vůbec skoro dělat.
No a ten náš kápo, tak byl dobrej, to byl politickej, tak mi řek, abych si tam sednul, abych nepospíchal.
No tak tu práci jakž takž jsem zas táhl v tom letadle.
A takhle jednoho dne pak už jsem vůbec nemoh.
No tak nebyl jsem sám.
Tak nás odvedli zpátky do mateřskýho táboru, jo, do Flossenbürku a tam nás, tam jsme šli na, do nemocnice.
To bylo zvlášť oddělení, jo, táborová nemocnice. To byly dva baráky tam.
A on to nebyl jenom obyčejnej tyfus, on to byl takzvaný Flecktyphus, jo, skvrnitej.
To jsem měl takový hnědý skvrny na ruce, to se Vám udělaly, jo.
To bylo hodně nebezpečný.
No tak tak jsem jako dožil, dožil zbytek války.
Nějakej tejden jsem byl na.. jsem tam ležel, než jsem se dostal z toho ven, to nebylo hned tak.
Vedle mě umírali lidi, jo. Já se ráno probudím, cejtím nějakej divnej pach, šáhnu, ten byl studenej, ten vedle mě.
Druhej den zase vedle mě umřel.
A ještě ale musím pochválit, tam byl šéflékař, tam byl esesák, myslím, že to byl Sturmband.. Sturmführer.
Mladej kluk, bylo mu tak.. mohlo mu bejt tak pětadvacet, třicet.
A ten nás, ten nás očkoval proti tomu skvrnitýmu tyfu, jo.
Nakonec byl dobrej, protože nám ne.. nedal žádný jedovatý sérum, abysme tam pomřeli, jo.
Opravdu nás zachránil. Takže nebyli všichni zl.. všichni zlí.
Předtím tam byl nějakej ten esesák, kterej tam dělal pokusy na našich lidech, jo.
A tenhleten, tenhleten to nebyl. Tamten byl starší a tenhle byl mladej.
No a pak, pak přišel po.. pochod smrti.
Jo, v halách už se nevyrábělo poslední měsíce.
Protože to už tam bylo, nebylo, nebylo z čeho, protože nebyl materiál.
Fabriky byly vybombardovaný, tak nemohly samozřejmě zásobovat, že jo.
Tak tam přebírali nejty na hale, pak i na baráku.
No a pak jsem se uzdravil, tak jsem šel o jeden barák dál.
A to, to jste měla takovej pocit.. Já vyšel ven, poprvé, zafoukal vítr, já se musel chytit tam, tam dveří, abych neupad, jo.
To úplně to tělo bylo tak zesláblý, že i ten závan toho větru tak by Vás porazil.
To jsme byli kosti a kůže, no opravdu tam..
A to jsme nic nejedli poměrně. Akorát kaši, kaši, vařenou čočku, ráno krajíc chleba.
A to bylo všechno. Večer čaj.
No, no samozřejmě pak byl ten pochod smrti, který mohli, tak, tak seřadili a šli ven, že jo.
My tam zůstali, nás tam zůstalo asi sto padesát, co jsme nemohli.
Ještěže, že nám.. že jim nevyšlo, že nás nevyhodili do povětří, jo.
To nás tedy zachránilo.
No a pak jednoho dne takhle vidíme nějaký auto a přijeli Američani.
To bylo třiadvacátýho dubna.
No ale jinak, nejhorší bylo, když jsme tam přišli, že ten kápo, co nás tam řadil, tak říkal:
„Támhle.. Tadytudy jste přišli a tamhletudy odejdete, jo.“
Támhle jsme přišli vratama a támhle ukazoval na krematorium.
Takže nic, nic příjemnýho to nebylo.
No a naštěstí jsme to přežili některý, no.
IV: Jak to vypadalo pak v tom táboře po tom osvobození, když přišli Amer..
RL: Prosím?
IV: Jak to vypadalo ve Flossenbürgu po osvobození, když tam přišli Američani?
RL: No tak samozřejmě vězňové si hlídali tábor, že jo, pak viděli auto s Američanama, že jo, tak jim otevřeli.
Ti přišli dovnitř, tak jsme je všichni obklop.. obklopili.
Někteří z nás dokonce jsme chtěli, že aby nám dali uniformy a to, že půjdeme s nima bojovat, protože jsme nevěděli jaká je situace, jo, okolo.
A oni řekli: „Už nemusíte, vy se budete jenom zotavovat, protože, co jste zažili, tak si musíte odpočinout.“
A.. No tak s Američanama, s Američanama jsme se vítali, že jo, přinesli nám potraviny.
No, mohli jsme, mohli jsme se volně pohybovat.
Stalo se mi, že když jsme se trochu sebrali, tak jsme chodili tam po okolí se podívat, kde jsme a jak to vypadá venku.
Po táboře taky jsme všude nemohli, když.. dokud tam byli Němci, že jo.
Tam pak jsme našli v jednom baráku až do stropu samý protézy.
V dalším pak byly nějaký dokonce kosti zase naskládaný lidský.
No a před táborem byl, bylo skladiště osobních věcí, že jo, co jsme, v čem jsme přišli a podobně.
A tam to udělali jednoduše.
Venkovský komanda měly pruhovaný šaty, a co byly vnitřní, tak dostávaly šaty po mrtvejch, jo.
Když jsme, když jsme přišli z toho, když jsme tam přišli na ten přijímací tábor, na ten malej, tak tam jsme museli odevzdat naše věci.
Šaty, co jsme měli, a dostali jsme, dostali jsme jiný, jo.
Taky civilní, ale ty měly na zádech pruh, jo a po stranách ještě z každý strany jeden menší.
Od barvy, že jo, většinou to byla červená nebo bílá.
No v tom pak jsme chodili. Když jsme, když jsme je roztrhali, obnosili, tak jsme dostali zase další, jo.
Tak to říkali tam a určitě, určitě to byla pravda, že to jsou šaty po těch, že nosíme šaty po těch mrtvejch, jo.
A oni věděli stejně, že se nikdo nevrátí odtamtud, že jo.
Oni si nedělali nějaký starosti, co bude, až..
IV: Kdy jste se pak dostal domů a jak?
RL: No tak to bylo poměrně jednoduchý.
Od tamtud nás Američani nás.. Tam jsme byli asi měsíc.
Pak nás naložili na, na náklaďáky a jeli jsme o pár kilometrů dál.
Tam byl vo.. bejvalej vojenskej tábor.
Tam jsem byl asi čtrnáct dní nebo tejden.
Zase nás Američani zásobovali jídlem, že jo, se o nás starali.
Tam se bydlelo nějak v těch barákách vojenskejch, no.
Pak zase jednou přijely, přijely náklaďáky, tak jsme na.. tak nás naložili na ně a jeli jsme do Weidenu.
Ve Weidenu jsou veliký kasárna, ony tam asi budou ještě dneska taky.
A tak jsme se tam.. tak nás tam ubytovali v těch kasárnách.
Tam jsme měli volnej pohyb, tam jsme chodili po okolí, jo.
{směje se} Naši i další dokonce chodili po vesnici a žebrali o vejce, jo.
Tak oni taky toho moc neměli Němci.
No mně to stačilo, co nám dali Američani, ale jsem někdy.. Ale chodil jsem s nima jen tak pro zajímavost, jaká je tam krajina, kde vlastně jsme, jo.
Tam kolem takový poznávací výlety.
Tam jsem byl asi čtrnáct dní.
No a jednoho dne nás zase naložili a jeli jsme domů.
To jsme jeli přes Domažlice, že jo.
No myslím, že nás dovezli až do Prahy.
Jo. No tak tam bylo.. Tam jsme měli vojenskej příděl.
Bejvalý DDÚ, tam už to bylo normální.
Co tam byli Hitlerjugend, tak ty nám tam museli, ty nám museli chodit uklízet na ty, na pokoje, jo.
No tam už to šlo. Tam už jsme dejchali svobodnej vzduch.
IV: Pane Luko, můžeme pokračovat teďko ještě, jak jsme skončili?
Eh.. Jak jste se teda vrátil do Prahy?
RL: Jo tak jsme, jsme jeli přes.. do Domažlic, do Plzně.
Po cestě samozřejmě vystupoval, vystupoval každej, kde tam měl blízko bydliště, že jo.
A myslím si, myslím, že zbytek jsme jeli až do Prahy.
IV: To jste jeli autem nebo vlakem?
RL: Ne, na těch náklaďákách vojenskejch.
Nás dovezli až.. jo, až do Prahy nás dovezli.
Jsme měli štěstí, že jsme se nemuseli dlouho trmácet někde.
O jídlo jsme měli postaráno, tam bylo.. To jsme fasovali jako vojáci.
IV: Co jste dělal po osvobození?
RL: No tak, šel jsem dělat, šel jsem dělat do fabriky.
Jsem tady, jsem to měl blízko, tak jsem šel dělat do Tatrovky.
Tam jsem byl pak nějakej, nějakej rok a pak nakonec jsem skončil v pivovaře, no.
IV: Vrátil jste se k.. k mamince?
RL: Jo jo, vrátil jsem se domů.
Tady to taky nebylo, že jo, nějak zvlášť pěkný.
Tady bylo něco vybombardovaný, některý lidi nežili, co byli známí.
No poměrně celkem to ještě šlo, no, jsme se většinou shledali všichni.
IV: Měl jste nějaké zdravotní potíže ještě po tom věznění?
RL: No akorát s nohama a s tím se nedalo nic dělat jako tak..
To zůstalo, tak jak to bylo, to mi omrzly nohy.
No tam bylo, tam byly strašný zimy.
To taky napadl za, za noc napadlo přes půl metru sněhu a ráno nás barákovej vyhnal ven, každej stoličku a musel jsem hrabat sníh kvůli nástupu.
No a pak teprve jsme šli do práce.
Tam byla taková zima, že jsem měl na sobě tři.. jedenáct dek a ještě, ještě mi byla zima.
Tam zimy byly strašný.
IV: A potom po válce jste teda šel pracovat tady.. na Smíchov?
RL: Jo, jsem pracoval tady na Smíchově. Tady byla Tatrovka vagónka.
No pak jsem dělal v Chiraně. Tam vyráběli rentgeny.
No a nakonec jsem skončil v pivovaře.
Ch.. Chirana, to je tady v Modřanech a to je, to pak pro mě bylo poměrně daleko, tak jsem šel dělat do pivovaru.
Nakonec to byl ještě nejlepší podnik.
Protože pivovar se dodneška stará o důchodce.
Jiný fabriky ať byly velký, nebo, nebo jak chtěly, tak dneska už na důchodce se vykašlaly, jo.
Tady se scházíme vždycky jednou za, za.. jednou za rok, popovídáme si, ono je to celkem milý.
IV: Eh.. Žádal jste někdy o nějaké odškodnění po válce za věznění?
RL: Ne.
Když jsme se vrátili, tak jsem zjistil, že hodně lidí, který za války byli tiše, se vším byli spokojený, nehnuli prstem pro druhý,
tak najednou jsem zjistil po válce, že mají řadu vyznamenání, zásluhy.
Pak mě všechno otrávilo, a tak jsem se, tak jsem o nic neměl zájem.
Já jsem zjistil, že, že jsem rád, že jsem se vrátil a..
Akorát jsem dostal {směje se} jako vězeň osvobozenej, jsem dostal poukázku na boty a, a na šaty.
To bylo všechno.
IV: A s nějakými jinými věz.. spoluvězni jste se po válce ještě stýkal?
RL: Jó, tak jsme se scházeli vždycky tak jednou za rok někde v Praze.
Naposled asi před pěti lety.
To nás organizoval nějakej Volf, tak.. Ten tam byl zavřenej s tátou ve Flossenbürku.
Bohužel už taky umřel před pěti lety.
A pořád se nás scházelo míň a míň.
A nakonec na poslední schůzi nás tam bylo asi pět.
No dokud to organizoval, organizoval Miloš Volf, tak jako jsme o sobě věděli.
No jenomže odešel a těch pár, ti chlapci, co jsme zbyli, tak už bylo těžký, aby se toho někdo chopil, když nevíme o tom druhým.
Bylo to taky dobrý, zavzpomínali jsme si.
Byli jsme rádi, že jsme živý, že jsme se potkali ještě po tom všem.
IV: Můžu se zeptat na Váš rodinný život po válce?
Jestli se můžu zeptat na Váš rodinný život po válce?
RL: No tak normálně.
Já jsem žádnej neměl, žil jsem s naší rodinou pohromadě.
Pak když jsme se rozešli všichni, tak jsem zůstal sám.
IV: V jaké skupině vězňů jste byl? Jaký jste měl trojúhelník?
RL: Hm.. Politickej. Červenej.
IV: Pak jsem se Vás ještě chtěla zeptat na ten model letadla, který jste předal do Flossenbürgu.
Mohl byste říct, jak vzniknul a jak Vy jste se pak k tomu modelu dostal?
Kdo ho vyrobil?
RL: Prosím?
IV: Ten model letadla.
Můžete vyprávět, jak to vzniklo, ten model?
RL: No ono... No to právě už jsme.. už bylo po osvo.. osvobození a..
Vlastně po odchodu, po odchodu, es.. po odchodu toho transportu, jo, protože tam ještě Američani nebyli.
No a už jsme mohli chodit.
My jsme tam šli ven, protože bránu hlídali naši, jo, vězňové, a tak jsme chodili tam po těch barákách, co tam byli esesáci.
Co byly kanceláře a tak, co tam bylo jako, tak jsme..
No a tam jsem našel, tam jsem našel ten model toho letadla, jo.
No vzal jsem si ho na památku.
IV: A kdo ho vyrobil, víte? Kdo ho vyrobil, to letadlo?
RL: Toho neznám. To dělal nějakej vězeň.
Oni to tam dělali vězňové, aby se zalíbili mocipánům, že jo, aby se.. buď esesákům nebo, který je hlídali, anebo barákovejm.
Tak pro ně dělali různý takovýhle ty věci.
No a tam někdo udělal z plexiskla udělal celkovej pohled na, na hrad, jo, v barevným.
A.. Bylo to asi takhle velký, takhle vysoký a bylo to, bylo to ručně malovaný ještě nějakejma barvama vodovejma nebo čím.
A dovnitř si mohl dát žárovku, a takže to svítilo, jo.
Takže to bylo pro mě moc velký zase, já jsem vzal něco menšího, no.
Takže kdo to udělal, nevím.
Tam toho bylo spousta.
Takže autor je neznámej.
IV: A nějakou jinou památku ještě na Flossenbürg jste si vzal nebo máte?
RL: No akorát peníze lágrový.
Jinak nic. Ono taky co tam, co tam bylo brát?
IV: Tak Vám děkuju. Děkuju Vám za rozhovor.
RL: No byl tam jeden vězeň, kterej, myslím Morkes se jmenoval.
Je taky v těch publikacích, jsou o něm zmínky, kterej tam našel v tom SS-táboře, našel někde fotoaparát.
Zaprvé fotografoval různý věci, vyfotografoval to krematorium, vyfotografoval tam ty.. ty protézy a různý jiný věci, jo.
Člověk tenkrát ten nápad neměl, nebo nějak, aby na to myslel, něco takovýho vyk.. takovýho udělal.
No zaptať pánbůh, chytil se toho on.
Pak nám ty fotografie ukazoval kdosi v šestačtyřicátým.
Jsme se tenkrát sešli v nějaký restauraci tam na Starým městě, tak nám to ukazoval.
No tak člověk neměl žádnej zájem nějak něco takhle.
Protože jsme byli rádi, že jsme, že jsme to přežili a pak že jsme se dostali domů a..
A.. Akorát jsme měli hody a taky to nebylo ono.
Některý, některý tam umřeli po osvobození jenom z toho důvodu, že se přejedli, protože ten žaludek byl zesláblej a najednou měl možnost jíst, co chtěl.
A zkrátka on jim to nestačil to pobrat a umírali, jo.
Bylo to smutný, byla to tragédie, ale taky jich tam pár zůstalo jen kvůli tomuhle.
Protože ne.. když nemáte a najednou máte všeho dost, no.
My pak jsme chodili na.. jsme šli do kuchyně.
Tam bylo skladiště, tam byli mořský šneci nakládaný. To byla pochoutka.
Tak jsme si aspoň to dali, že jo, než nám při.. Američani přivezli zásoby.
No pak už to bylo dobrý.
No ale zaplať pánbůh, tak jsme to přežili, no.
IV: A s těmi skauty z té Vaší skupiny jste se pak ještě vídal po válce?
RL: No pak jsme se po válce sešli, kde, kde se co vrátil, tak byl zase, byl zase v jinejch, v jinejch oddílech, jo.
Pochopitelně za dva.. dva měsíce po revoluci nikdo nečekal, až někdo přijde, že jo.
Pak jsem si zas.. pak jsem měl svůj oddíl jinej a šlo to všechno dál jako, jako před válkou.
Někdy po Velikonocích šli, šli ven tam po táboře.
V neděli jsme se tam procházeli po táboře, jo.
Když bylo teplo, tak tam hrála hudba na place nebo hráli kopanou.
No a tam jak byl ten, jak byly ty lázně, tak tam byly kolem dokola naskládáný tři sta mrtvejch Francouzů, jo.
To jim tam přijel nějakej transport a oni to nevydrželi, tak jim umrzli ve vlaku, jo.
Jeli v otevřených vagónech.
Taky to nebyl žádnej příjemnej pohled.
Jako na, na podzim ve čtyřiačtyřicátým, tak tam přivezli Poláky. Transport Poláků, celý rodiny, každej napakovanej.
Tak taky: muži zvlášť, ženy zvlášť, děti zvlášť.
Zavazadla taky jinam.
Teď to všechno roztřídili, zavazadla tam nechali.
A ženy odvezli pryč do tábora ženskýho a muže nechali tam, jo, u nás.
Řekli jim, že jedou na práci do Německa, jo, no a skončili v koncentráku.
To bylo nějak po tom povstání tam ve Varšavě nebo kde.
No to taky byla perlička.
Jednou v neděli tam pověsili pět vězňů najednou na fotbalový brance.
Ty dělali, dělali tam.. v SS kantýně a kradli, jo.
No chtěli si přilepšit, že jo, no. Tak jim na to přišli, tak je bez milosti pověsili.
Tak to bylo, tak to..
No ty kápové, co věšeli, tak měli za jednoho pověšenýho flašku rumu.
No, to byla hodnota.
Teď si lidi pomáhali.
No to bylo všude, no, jak v Terezíně, tak... hlavně Flossenbürg.
No, měl jsem možnost se tam jít podívat, a abych řek upřímně, tak nechci.
Protože potom, co jsem tam prožil, tak se mi tam nechce.
Nechtěl jsem, když jsem mohl a teďka bych.. ani jet bych tam nemohl, protože nesnáším nějaký delší cestování.
Takže říkám, po tom, co jsem prožil, tak jsem rád, že jsem, že jsem tady a..
No a nakonec tam stojí pár baráků jenom.
Ale celkem jsme vypadali takhle dost slušně. Nebyli tam lidi vyzáblí nebo podobně.
Protože tam byla jedna věc, když nemáte co jíst, tak pijete.
A tamější voda byla těžká, jo, to znamená, že v ní bylo hodně, hodně toho minerálů, jo.
Hodně tam bylo, jak tekla z těch skal tam.
No a že ta voda zůstávala v těle.
A když, když jsme neměli co jíst, tak se držela v těle a když, když stoupla, to šlo, šlo od nohou.
A když stoupla k srdci, tak byl konec, jo.
Na to hodně lidí tam umřelo. Všechny národnosti.
Jen kvůli tomuhle, že zkrátka měli v sobě vodu.
No a tam byl kamarád, kterej tam taky zůstal, mladej kluk, bylo mu asi osmnáct.
Přišel mu balík, samozřejmě největší zájem měli Němci a Rusové, jo.
Každej kápo věděl, kdy má přijet balík, na baráku, protože věděl, že tam má ten lísteček, jo.
A když jsme šli s balíkem na sch.. nahoru po schodech, tak už čekali, ten kápo, a klidně se nám hrabal v balíku.
Co se mu líbilo, si sebral a šel, jo.
A běda, kdyby mu někdo nedal, tak druhej den už nežil.
No buď spad ze skály ve Steinbruchu, když tam dělal, nebo někde měl úraz na nějakým komandě, jo.
Nebo zkrátka ráno byl studenej na umejvárně.
Tak nikdo nezjišťoval, proč umřel.
Tam byli rádi, když bylo o jednoho míň.
A pak tam byli Rusové, nebyli taky žádný pohádkový.
Než je ráno.. Když jsme měli, když jsme měli noční, tak jsme šli ráno.. jsme místo kávy měli polévku, jo.
To byl, to byla polévka z roz.. rozstrouhanejch nebo rozemletejch brambor, jo.
Ono to něco v sobě mělo.
Tak oni čekali za kuchyní, a když šli takhle ty nosiči s tou polívkou, to byly takhle vysoký barely, to nebyla žádná legrace to nést, jo, dva lidi.
Tak je tam přepadli a odnesli to na svůj barák, jo.
Takže žádný dobráci taky to nebyli.
A když Vám přišel balík, tak byli první, který přišli loudit.
A když nedal, tak druhý mu to ukradli. Byli machři v tomhle tom.
Měli jsme balík s jídlem pod, pod hlavou, pod polštářem, oni byli takový mazaný, že Vám to vytáhli, aniž to.. ani člověk o tom nevěděl.
No a pak tam ještě byl taky jeden případ, tam byl..
Byla tam maďarská vláda ve čtyřiačtyřicátým celá.
To byli prominenti, ty nedělali, ty tam jenom byli jako rukojmí, jo.
A byl tam sovětskej plukovník, nějakej, nějakej odborník.
Ten tam byl až do konce.
Asi ho chtěl.. asi ho chtěli využít nějak a on nechtěl, jo.
Tak když, když měl bejt ten trans.. transport smrti, tak ho chtěli popravit, jo.
A on jim utek a pak ho tam někde za táborem roztrhali psi, jo.
Nebyl, nebyl moc starej, to mu bylo tak kolem pětačtyřiceti.
Ten celou dobu, co tam byl, tak chodil v uniformě a byl taky takovej zvláštní vězeň, no.
No a ještě další perlička:
Když byl ten skvrnitej tyfus, tak bylo padesát mrtvejch denně.
A esesáci jednoduše likvidovali lidí spoustu tím, že je pálili.
Pálili je vzadu za táborem.
Jak byl ten přibyleckej tábor, ten původní, tak za táborem takhle vzadu tam je pálili.
Byla hromada fošen, hromada mrtvejch, vždycky po pěti, jo, a zase tak to prokládali.
Pak to polili benzínem a zapálili, jo. To byl strašnej puch.
Anebo tam taky popravovali vzadu, jo, tam pod táborem tam dole.
No a protože stačilo, když Němci někde museli ustoupit, tak přišli večer do tábora, tam odpočítali na každým baráku takových pět, deset Rusů.
A pak jsme slyšeli vzadu střelbu, tak je taky popravili, jo.
Jen kvůli tomu, že ustoupili.
IV: A byli tam ještě nějaký jiní prominentní vězni?
RL: Prosím?
IV: Jestli tam byli ještě nějaký jiní takoví zvláštní vězni, prominenti nějaký, jak jste mluvil..?
RL: Jak jsem vyprávěl o tom, to byl první blok, jo, tam bydlel, tam bydlel ten táborovej, pak ten Lagerkapo a tyhleti vězňové, jo.
A pak byl ještě, ještě tam byli zvláštní vězni, o těch jsme nevěděli.
Ty byli vzadu za ošetřovnou.
Tam byl takov.. to byly dřevěný baráky tam, jo.
Tam prej byl, jsem se dočetl, tak prej tam byl Canaris, pak tam byl nějakej námořní kapitán anglickej.
Tak ti dva byli popraveni na, na jedný skobě, oba společně a na struně od piana.
A pak tam byl taky zvláštní dům, to bylo pro esesáky i pro vězně, takzvanej Sonderbau.
Jo, to byl takovej něco bar nebo něco podobnýho.
Když tam chtěl náš vězeň..
Tam byly nuceně ženy, který tam musely dělat prostitutky, jo, esesákům a i vězňům.
Vězňové prošli přísnou zdravotní prohlídkou.
Samozřejmě taky museli zaplatit hezkejch pár marek lágrovejch, aby se tam dostal, jo.
Já měl známýho z Ostravy, mladej kluk, tak asi kolem dvaceti, ten tam taky chodil.
A podle jeho slov, tak si tam vyprávěl s těma vězenkyněma, jo, vždycky s tou, s kterou byl na tom pokoji.
Já mu věřím, protože nakonec ta strava tam nebyla taková, abyste tam mohli skákat, že jo.
Tak mu to vyprávěla, proč.. jak se tam dostala, jo.
Tak ta jedna prej byla z nějaký komunistický rodiny a rodinu popravili a ji dali tam, jo.
Tak aspoň, aspoň to snad přežila, no, že jo, měla se dobře aspoň, když tam byla, no.
O tom jsme nevěděli nic.
Nám původně toto o těch zvláštních vězních, který byli tady, jo.. jsme taky nic nevěděli.
To jsme se dozvěděli až pozdějc, no taky byly ty tajný popravy tam, jo.
To, to nebylo veřejně.
IV: A byli ve Vašem bloku ubytováni i nějaký homosexuální vězňové, nebo..?
Jestli byli ve Vašem bloku ubytováni taky nějací homosexuální vězňové?
RL: Jo, těch tam bylo taky dost.
To byli většinou, to byl každej druhej kápo, každej druhej barákovej.
Že, ten měl svýho takzvanýho Kalfaktora.
Ten mu uklízel, jo, stlal postel, ten barákovej anebo i kápo a...
Většina z nich měli tyhlety svoje chlapečky, který dělali pro ně všechno, jo.
On zas měl výhody, že jo, zas měl lehkou práci nebo vůbec nic nedělal.
To tam bylo normální.
Člověk nikdy, člověk nikdy nevěděl, vedle koho spí.
Taky měli zvláštní označení.
A měli jsme tam zase jednoho kápo, to byl Němec, dokonce myslím Pražák, kterej studoval karlovarskou.. Karlovu univerzitu, taky patřil mezi ně.
A ten byl slušnej, opravdu takovej slušnej člověk, jo.
A náš parťák na tom, na tom křídle taky.
Ovšem ten už byl starší. Bylo mu tak kolem padesáti.
A ten byl, ten byl taky slušnej. Ten tam jenom seděl a nikoho nebil, jo.
Před ním jsme tam měli kasaře.
Ten nás mlátil jen kvůli tomu, že jsme byli jin.. tlustší než on, jo.
My jsme měli od tý vody, měli kulatý obličeje.
Nebyli jsme nějaký kos.. kostlivci, to tam neexistovalo.
Protože, protože ta voda dělá tohle prostě.
On, on mi záviděl, tak mě mlátil, jo. Záviděl, že jsem.. že vypadám líp než on.
On to byl kasař, on byl kost a kůže, špičatej nos a vzteklej jak pes.
To je..
Já Vám řeknu, první, první, když jsem přijel, tak jsem se v noci probouzel, nevěděl jsem, kde jsem.
Člověk pořád čekal, kdy bude budíček, kdy bude zvonit zvon, a kdy nás budou honit z postele.
To trvalo hezky dlouho.