IV: Tak dnes máme 17. listopadu 2012.
Jsme v Roztokách u Prahy u pana Leopolda Hejla, který se narodil 11. června roku 1928 v Roztokách.
Mé jméno je Pavla Plachá a budu s panem Hejlem mluvit o transportu smrti,
který na konci dubna roku 1945 přijel na nádraží v Roztokách.
Pane Hejle, můžete nám na úvod říct, z jaké rodiny pocházíte, co..
Co jste dělal za války a jak Vaše rodina žila za okupace?
LH: No, táta byl instalatér.
Takže dělal celou válku instalatéra.
U firmy. Kabiš a Fanta se jmenovala ta firma.
A já jsem se u tý firmy Kabiš a Fanta.. chodil do učení.
Od roku '42 do roku '45.
No jak jsme žili?
Nebyla to sranda.
Když jsem byl v těch největších letech.. nejlepších letech, kdy mám nejvíc jíst, tak toho bylo nejmíň.
No hlavně jsme se jako kluci dojídali ovocem a zeleninou, kterou jsme trhali si v přírodě.
Třeba na podzim, když byly ořechy vlašský, každej den takováhle hromada. Šlupek.
Z ořechů.
Každej den jsme se do.. doráželi něčím.
{smích}
IV: Bydlel jste tady v Roztokách?
LH: Bydlel, no.
Odsaď jsem jezdil do Holešovic do Prahy do učení.
Firma je v Holešovicích - byla, už není.
A zkoušky učňovský jsme dělali ještě za války, za Němců, v Holešovicích.
No, jmenovalo se to Bubny, patřilo to dráze.
A tam jsme dělali.. tam nás bylo stovky kluků.
Dělali jsme učňovský zkoušky.. v květnu, ne, v dubnu '45.
No a když jsme udělali zkoušky, komplet, tak v sobotu už jsme jeli transportem k frontě, na frontu.
Před jako k frontě, kde jsme kopali zákopy pro stojící střelce pro německý, pro, pro frontu.
Německou, no.
A každejch deset kluků českejch měl jeden německej voják pod kvérem.
No, no..
Bylo to jako koncem války, no.
Fronta byla v Ostravě a my jsme byli kousek od fronty, no.
Až jsme utekli.
Sem do Roztok.
A nechytili nás.
I když nás všechny ty zákopníky chytali a nechytli.
Dojeli jsme až do Roztok.
Čtyři jsme byli z Roztok.
Tam v Hranicích na Moravě.
No, co víc?
Pak už jsme se tady necelej měsíc jako schovávali, protože k nám chodili policajti, jo, četníci.
Jako jestli nejsme doma, aby nás dali jako do německejch rukou, no.
Ale to oni věděli, že jsme doma, ale.. to už byl konec.
To už byl konec, do měsíce byl konec.
A pak už jsem, pak už jako co přijel ten transport, co při..
Projížděly ty transporty a ten, co tady stál asi, asi dva dni, tak to byly transporty smrti.
Hrůza.
To byly normálně na.. vagony na uhlí, otevřený, ty v tom stáli narovnaný.
Ten vlak byl tak dlouhej, že se sn.. ani nemoh vejít do nádraží, jak byl dlouhej.
Mám dojem, že museli nějak poslední dva vagony odpojit a dát na jinou kolej, protože by se nedalo po hlavních kolejích jezdit.
No a ty lidi, to nebyli lidi.
To byly trosky lidský. Ubožáci. Nic víc.
Co k tomu můžu říct?
To když člověk viděl, s.. já..
Slyšeli jsme, že, jako já jsem měl strejdu v Terezíně.
{odkašlání} Tam byl zavřenej.
A moje máma s jeho manželkou chodily.. furt chodily na hrad k prezidentovi, žádaly o milost.
A pravda je, že ji dostal.
Jo, ale byl tam asi skoro dva roky. V Terezíně.
Jako za války, za Němců.
No ale fakt je, že přišli na to, že prostě to, co mu jako chtěli přišít, že to na něj nejde.
Tak ho pak pustili.
Takže ještě tak, já nevím, rok, půl druhýho roku, než byl konec války, tak už byl, už byl jako puštěnej
a dělal nějakýho strážnýho v tom, ve skladu textilií.
Myslím, že v Rumburku. V Rumburku, no.
A druhej strejda, ten byl z Český Třebový, ta, ta část se jmenuje Parník.
Tak toho zatkli hned, Němci hned, když přišli, ze začátku.
Byl na Pankráci zavřenej, tam ho soudili, odsoudili, odvezli do Drážďan a tam byl popravenej.
Jo, brácha mojí mámy, no.
A {kašel} tenhleten Bedřich, co byl v Terezíně, toho pustili domů asi po půl druhým roce.
Z Terezína.
No ale strejdu Emila toho v Drážďanech pak popravili, protože byl odsouzenej, k smrti.
Ale to bylo hned ze začátku, když přišli Němci.
No jo no, tak to bylo všechno, no, tenkrát, že jo.
A člověk už byl dost starej, aby to vnímal.
Už jsem chodil do učení, že jo.
A byl jsem mezi těma dělníkama, jo, mezi teda řemeslníkama.
To.. Ne, nemůžeme si plíst jako dělníka, když támhle někde kope nebo něco, a řemeslníci.
Pan řemeslník, jo.
Protože jsme, i když já jsem se vyučil, tak jsem byl pan řemeslník, jo.
V tom je rozdíl, hm.
IV: Pamatujete si ještě, jak ten transport do Roztok přijel na nádraží?
LH: Ne. IV: Jak jste se o tom dozvěděl?
LH: Ne, no to jsem se dozvěděl hned, že přijel transport, ale že když přijížděl, tak to jsem neviděl.
To ne, protože jak jsem říkal, já jsem sloužil jako v armádě.
Jako v dobrovolný. Československý.
A tím pádem jsem vždycky čtyřiadvacet sloužil, hodin, a čtyřiadvacet jsem měl volno, jo.
Takže jsem domů dal pušku s nábojema, jo, a moh jsem vzít hrnec od mámy nebo kýbl s polívkou
a jít tam k dráze a těm chudákům, který měli nějaký misky, tak jsem to mohl do tý misky nalejt.
Ale víc nic jsem pro ně nemohl udělat, protože nejsem ani doktor ani, ani jsem nebyl nějakej zdravotník nebo něco.
Že jo, byl jsem prostě strojní zámečník.
Jo, byl vy.. vyučenej prakticky, že jo.
Vyučenej strojní zámečník, už jsem měl i učňovský zkoušky, všechno.
A tyhlety lidi..
I když jsem věděl z toho Terezína a i takhle jsem.. že se tohleto děje.
O tom jsme věděli, ale.. neviděli.
Až jsme to viděli tady, když to přijelo.
A.. to ne, to už, to už nebyli lidi.
To byla hrůza.
To byla hrůza, já to nemám rád tohle, a když vidím takovýhle ubožáky.
IV: Můžete popsat, jak vypadali ti vězňové?
LH: {smích} Kost a kůže!
V těch pruhovanejch hadrech, kost a kůže.
Jo, to, to i ten obličej, když tam má na tom obličeji jenom tu kůži, jo, tak to vypadá hrozně, jo.
Nemluvě o tom, o prsách nebo tak, teď to, to, ten žaludek, tadyto..
Ani ne.. I když je to tolik let, tak ani člověk na to nechce vzpomínat.
Jak je to ekelhaft.
No, německy ekelhaft, česky hrůza.
Hrůza.
To ne, to je, jsou ošklivý vzpomínky.
To jsou, to jsou ještě teďko, když přijdeš, teďko byly ty, že jo.. jak se tomu říká?
První listopad, no, dušičky, teď byly dušičky.
Člověk jde na hřbitov do Žalova, že jo.
No tak jdeš k těm příb.. svejm bejvalejm, že jo.
A teď ještě tam je ten památník a to, ty kytky tam u toho památníku těch mrtvejch, že jo.
A to byly všechno, to byli Francouzi, Poláci, Češi, jo, jo, Rusové.
Prostě všechny možný národnosti, že jo, co tady umřeli za těch, za ty dva dni.
Protože když ten transport přijel, to jich bylo, já nevím, tisíce.
V každým tom vagoně, narovnaný nastojato, že jo.
No, ve votevřeným vagoně, že jo, no.
A teď když oni lezli z těch vagonů, k.. na kraj toho, na kraj toho.. peronu.
No tak a protože čekali, že ty lidi jim něco daj k jídlu, jo..
I když je pravda, že ty doktoři, který jako se toho zúčastnili, já je vím i jménem,
doktor Tichý a ještě tady ten, co byl nahoře, hlavně ten sportovní..
Tak varovali, prostě nic, nic, než-li šlichtu, nic víc, jenom prostě aby to ten jejich žaludek snes.
Když to, když to snědí, jo.
No, to jako, to bylo, nesmělo se jim prostě nic dát, jako jenom prodloužit život, jak se řekne, no, nic víc, no.
Ne, já to nerad na to vzpomínám, protože to byli ubožáci, jo.
To i když my jsme teda {smích} měli s tím jídlem to špatný jako kluci, jo, když nám bylo sedmnáct let.
Tak my jsme žrali jak mlíkařskej pes, jak se řekne, že jo.
Jo, protože do těch let, než se vykrmí, jo, to nebylo co.
Nebylo co, ale fakt je to, že prostě proti nim, no to jsme byli fešáci, jo.
To jako.. To se prostě nedá srovnávat. No.
IV: Vzpomenete si ještě, že kdo Vám řek, že máte tam jít?
K tý zdi a tak?
LH: No to nemusel nikdo říkat.
Hned když jsi věděla, že je tam transport z koncentráku, jo..
A já vůbec nevím, jak je to možný, když říkáte, že to byl transport z koncentráku, kterej byl na západě,
kdežto my jsme mysleli, že je to, že jsou to transporty i ty, co projížděly rychle, od východu, že jo.
Od.. i když jsme nevěděli přesně jména těch, těch koncentráckejch těch.
Že jo, ať to byl Buchenwald, ať to byl to..
Tak jsme nevěděli, odkaď to je.
Ale mysleli jsme, že je to z východu, že to stáhli před Rusákama.
Jo, ty tisíce těch mrzáků.
Ale Vy mi říkáte, že to je tra.. že je transport, že to byl transport, kterej přijel ze západu.
Což teda to slyším prvně vlastně, tak bych to řek.
IV: Ne, nepřijel ze západu, jel, to jelo z pobočky v Litoměřicích a na severu z těch, z těch táborů tam.
LH: No tak, tak je to tak, jak jsme to mysleli.
Tak jsme to mysleli, že přijeli od východu.
Protože když přijedou tam odsaď, že jo, do Roztok, tak to nemůže bejt od západu, no.
Nic, to nebudeme řešit.
Fakt je to, že člověk na to ani nechce vzpomínat.
Jak je to vošklivý, jo.
A jak se může něco v lidstvu, který normálně myslí, něco takovýhohle stát.
To je prostě pro normálního člověka.. neuvěřitelný.
Neuvěřitelný, jak se může s lidma takhle zacházet.
Jo a to nevíme o těch, který ty tisíce a tisíce a desetitisíce už nemohly tím transportem odjet, protože byli protažený plynem.
Že jo, o těch nevíme, to jenom víme z.. od, od skutečností, co bylo, a co nám bylo řečeno.
Ale to nevíme, ale víme, že prostě..
Jenom já vím, jenom roztockejch Židů. {smích}
Co bylo.. Kámoši, který s náma chodili do třídy.
Nikdy nic.. no a najednou transport a jeli, no.
Přijeli z těch roztockejch, a že jich bylo - dost.
Do toho transportu.. Přijeli dva.
Erwin Singerů se ségrou.
Erwin, jestli ještě.. už asi nežije, on je starší jak já.
On je starší asi, nevím, jestli o, o čtyři roky?
Tak teď žil v Londýně po válce.
A ségra, už teď si nevzpomenu, ta mě přemlouvala, přijela sem do Roztok.
Přijď, pojeď k nám, do, do toho k.. jak se to jmenuje?
Kibuc? Kibuc, říkám to dobře, jo?
Do kibucu, budeš jenom je učit, jak maj svářet potrubí a to.
Aby jsme měli to zavodňování, víš, toho kibucu a to.
Tak ta přijela někdy tak v sedmačtyřicátým roce, byla tady asi měsíc.
Už z toho, z Izraele.
A Erwin, ten byl, ten byl v tom.. Ten je Londýně, byl, jestli ještě žije.
A přijel sem, když u městskýho úřadu se odhaloval ten pomník Židům, jo.
Tak Erwin přijel.
A já jsem se ho ptal, proč nepřijela ségra, a říkal, že přišla jako o zrak, že špatně vidí.
Že už nejezdí z Izraele ven, jo.
Ale byl jsem tam v Izraeli, pochopitelně, se podívat, to jo.
Nojo, no tak.. Nevím, co ještě chcete?
IV: Mohl byste popsat tu situaci na tom nádraží, když jste tam těm vězňům pomáhal?
Když jste jim tam dával tu polévku.
Jak jste se s nima dorozumíval, nebo jak to tam..?
LH: Nijak. To nebylo třeba.
Ten pustil na špagátě, ty pustili, jo, jeden vedle druhýho, nějakou tu mističku.
Takovou od konzerv, nebo od něčeho.
Já jsem jim to z toho kýble naběračkou nalil a oni to vytáhli a..
A německý vojáci je hnali vždycky do vagonu a oni je neposlouchali a..
Teda německý ty bachaři, že jo, no.
Vojáci. Když to byli bachaři, tak to nebyli vojáci, no.
To byla horší, horší ta.
Takhle, s těma nebylo třeba se domlouvat.
A potom oni mluvili všema řečma, no.
Ať už to byli Poláci, ať to byli, já nevím, maďarský Židi, ať to byli, že jo, Francouzi.
Mluvili všema řečma, že jo.
Ale to nebylo třeba, protože danke uměli říct německy, jo, a to je všechno, jo.
A vytáhli to a víceméně to jenom pili.
Že jo, to, co to.
Ale my, teda máma opravdu dodržovala, že opravdu to byla jenom prostě taková šlichta.
Jo, aby jenom ten žaludek jako něco zpracovával, ale aby jim to nevadilo, no.
Protože když jim někdo dal něco jako mastnýho nebo tak,
dole, jak je Sakura, že jo, tak je odváželi do Sakury, protože je museli buďto vypumpovat, nebo něco s nima dělat.
Protože byli..
Oni byli, oni byli nemocný tak jako tak, takže to byli ještě na mrtvici, no.
Nic, to je prostě, to je, já nevím, to bylo tisíc lidí.
Teď si vemte tisíc mrzáků, úplnejch mrzáků, jo?
Který jsou jenom kost a kůže, jo?
Ani jíst jim dát nemůžete, protože jenom nějakou prostě šlichtu.
Protože jinak by to ten žaludek to nevzal vůbec, jo.
Takhle to vypadalo, jo.
No a byl jsem rád, když už jsem tam odsaď šel pryč a už jsem je neviděl.
Protože to bylo hrozný. Se na to dívat.
Jo a teď si představte, než ten kýbl tý polívky, jo, tou naběračkou jim naberete do těch misek, no.
A když už jsem to nabral všechno, no tak jsem šel domů, aby ten kýbl se umyl a aby mohla uvařit novou polívku.
No, to bylo všechno.
Víc nic.
Protože k těm německejm, těm bachařům, no tak tam se nemohlo jít.
Jo, ty vězňové byli na ně zvyklí.
Ty lidi, teda ty bejvalí lidi, že jo.
Ty byli na ně zvyklí na ty bachaře, že do nich tloukli.
Jo, ale to, to.. To byly rá.. to bouchalo vždycky, jo.
Jo říkám, já jsem byl nejradši, když jsem to jim rozdal všechno a obrátil.
Protože já jsem kousek od toho bydlel, v Tichým údolí, že jo.
Tak jsem byl rád, když jsem šel pryč, protože jsem to nechtěl vidět.
IV: Takže jste viděl i jak ti bachaři ty vězně bili?
LH: No ježíšmarjá, to přímo.. bych řek praskalo, ale, to přímo bouchalo do nich.
Protože oni tou pažbou.
Oni ne, že by je píchali, to ne, tím bodlem.
Tou pažbou je tloukli.
Do vagonu, jo, je honili, že jo.
Jenomže tadyhle, tadyhle on.. nojo, on utek do vagonu, že jo, a ten za ním zase vylez
a už si lehnul a už pouštěl misku, aby dostal do ní kousek polívky, že jo.
Takže oni z nich, z těch bachařů už si dělali prd.
I když ty bachaři do nich tloukli, to jo, ale..
To oni znali, to tadyhle před ním zdrhnul a za ním už přišel další, jo.
To, prot.. No hele, když je někdo hladovej..
Oni neměli ani kde čůrat, kde to, to museli v tom vagoně do rohu, jo.
No to je prasečina, vždyť..
Hrozný.
Nechci na to vzpomínat. Je to ošklivý.
IV: Viděl jste, že by se někomu povedlo utéct z toho transportu?
LH: To víte, že utekli.
Ne, oni ne, oni neměli.. oni ne.. to neznali v Roztokách nic, že jo.
Ale vždycky někdo z tý rodiny jako můj, mýho táty brácha, strejda, bydleli jsme vedle sebe, si vzal jednu.
Bendová nade mnou, co bydlela, Bendovi, jo, ty si vzali taky jednoho, že jo.
A teďko je pomalinku jako krmili.
Svlíkli je z těch hadrů, že jo, vykoupali z těch vší a dali jim svoje hadry nějaký, že jo.
Ale jako že by ten, ten trestanec prostě sám utek, on neměl kam a ke komu.
Jo, ale naši lidi si některý ty lidi prostě brali domů, jo.
A ty, ty bachaři, jo, ty dělali, jako když to neviděj, jo.
Ale to je {smích} jeden ze sta nebo jeden no..
Jeden ze sta, to je, to bylo nic, že jo.
A hlavně jako v Tichým údolí, protože to bylo, hned se zahnulo za roh a už nebylo vidět z transportu.
Na, na tu ulici nádražní, že jo.
No, ale jako.. to ne, že by to bylo jako..
Do tý Sakury, do tý nemocnice, co se z ní udělala teda, ze Sakury, z toho, nemocnice,
no tak tam je normálně ten Červený.. ty ženský z Červenýho kříže a tak,
tam ty, který už jako nemohli stát na nohách, jak se řekne, že jo, prostě že už byli tak vyčerpaný, že už..
Protože oni za celou tu cestu nedali ani do huby ani vody ani jí.. nic, že jo, jo.
Akorát stáli nastojato ve vagonech v tom počasí.
No a koncem, to bylo nějak koncem dubna, že jo, nějak poslední tři dni v dubnu, nebo tak nějak.
To ještě není žádný vedro, obzvláště v noci, že jo, no.
Teďko když musej dělat tam, močit a, a na velkou ve vagoně, nemaj kde jít, že jo, no to je, to je ekelhaft.
IV: Pamatujete si, co se dělo po odjezdu toho vlaku?
LH: No projížděly další, ale nezasta.. nebo jenom prostě přibrzdily a, anebo jenom zastavil a hned se rozjížděl.
To záleží, jak měl na semaforu otevříno, jak měl před sebou volno, že jo, do Bubenče.
Jo, ale pak, když jsme o tom mluvil.. když jsme jako, tak vím, že ten..
Teda myslím, že tenhle transport do.. jel ještě z Bubenče dál do Holešovic, ale nedojel.
Vostal někde ve Stromovce stát a vím, že tam Němci od Troje stříleli.
Jako z tanků a z protitankovejch děl a že tam zasahovali v tý Stromovce do toho transportu, jo, to vím.
Jo, takže asi jeden pak byl v Bubenči.
Jo a tenhleten byl mezi Bubenčem a Holešovicema.
Ale to vím jenom, protože jsme tam byli v Dejvicích, jsme jeli z Roztok toho pátýho května.
IV: Byl jste na tom pohřbu na Levým Hradci?
LH: Ne, ne. To není na mě. To ne.
IV: A co jste pak dělal Vy do konce války?
LH: Sloužil. Měsíc.
Měsíc jsem sloužil v Československý dobrovolný armádě.
Pak nás nechali nastoupit, že jo, do toho..
A dali nám - kdo chce jít do práce a kdo chce jít k policii.
Jako sloužit dál, jo.
Tak já šel do práce.
Už jsem byl vyučenej, a tak jsem šel dělat do práce, jo.
Tam k firmě do Holešovic.
IV: Pamatujete si ještě na konci války na příjezd toho lazaretního vlaku s Němci z Prahy?
LH: No z Prahy, když přijel tan vlak, tak to bylo, to, to si pamatuju přesně.
Ten se odpojil, ten flak, s těma, jo..
Ty Němci se zatkli, jo, ty se odvedli do toho.. myslím, že tady do školy, jo, jako ty vojáci, jo.
To byli smrkáči jako my.
To nebyli už žádný vojáci, to byli klucí, jako jsme byli my.
Jo, u těch flaků protiletadlovejch.
A ty se odvedli jako do zajetí, ten flak se odpojil od toho osobního vlaku.
Jo, ten osobní vlak šel, jel dál, na Kralupy, protože tam byli lidi z práce.
To bylo v sob.. v sobotu? Myslím, nevím, už je to dlouho.
V sobotu v poledne.
Jo a ten flak se odpojil a žádali k tomu flaku lokomotivu.
Takže když přijela lokomotiva, připojila se na ten flak.
A byli, byli jsme vyzbrojený, že jsme měli celej flak, protiletadlovej a to.
A obsazený našema vojákama, protože.. ale já jsem tam nebyl na tom flaku.
Já jsem sloužil v lese.
A já jsem sloužil v lese..
A ty kluci, který jako byli tam u nádraží a tak, tak ty obsadili ten vlak, naučili se s tím zacházet, že jo.
No, ono naučili, většinou..
Třeba tam byl kluk, z toho, z vládního vojska, se to jmenovalo.
Ty hlídali trať, vládní vojsko.
To byli Češi.
A hlídali na každým nádraží, velký měli.. měli jako svoji místnost, svoji jako kasárna, svojí místnost.
A sloužili, prostě vždycky to měli od nádraží k nádraží, jo.
A chodili po celý trati, jako aby tam nebylo nějak to..
Protože to byl rychlík na Berlín.
To byla hlavní trať, jako je to dneska, že jo.
A tak to vládní vojsko, ty naši klucí, měli pušku, měli náboje do pušky, ale víc nic, jo.
A chodili prostě od nádraží k nádraží a zase zpátky.
Od nádraží k nádraží a hlídali tu trať, aby byla sjízdná.
Jo, no a ty klucí všichni když ten..
Když se odpojily ty flaky od toho osobního vlaku, jo, tak se to obsadilo našema dobrovolníkama, jako jsem byl já.
Jo, no já jsem pak taky za odměnu dostal, že mě dali na ten flak a jeli jsme až do Orlických hor.
Tam byly nějaký, jak oni se jim říkalo?
Teď si hned nevzpomenu.
Měli ty Němci.. jako se stavěly proti če.. českej jako Český republice, že jo..
Tak hned se tam jelo s tím transportem, v tu ránu byl klid.
Jo, jak ono se jim říkalo?
Už si hned teď nevzpomenu - za chvilku.
A to jsem jako dostal za odměnu.
A pak už za.. pak už se šlo jako, pak už nás pustili za měsíc, necelej.
Za asi za tejden pak už nás pustili do civilu.
Takže tím pro mě skončila válka.
IV: A co se dělo s těma Němcema, který tady v Roztokách zatkli?
LH: To je různý.
To je různý {smích}.
Například my v sobotu v poledne jsme na Maxmiliánce byli vojáci, který.. teda řidiči aut, jo.
To byli mébláci, který tam měli za.. zakopaný, napůl, ty mébly, ty auta, to byly, myslím, Opely.
A.. Ty bydleli na Maxmiliánce, ale ty jejich důstojníci, ty bydleli ve Vantochový vile.
To je asi 100 metrů zpátky, jako do Ticháku, jo.
No a my jsme tam z Ticháku jako přišli, že jo, byla nás parta, v sobotu v poledne.
Jo, no teď jsme přišli na ten dvůr a teď vidíme, víme, že tam jsou ty důstojníci.
A no tak.. A měli jsme jedinou pistoli.
Jedinou pistoli, celá ta parta, jinak měli kudly, sekery a tak.
A, a prostě mě to napadlo, říkám: „A jdeme dovnitř.“
Jo, takže celá ta parta jsme šli dovnitř, vešli, nikde nikdo.
Tak jsme to tam prošli v tom přízemí, nikde nikdo, schody nahoru do patra.
Jdeme nahoru, jsem šel s tou pistolkou s tou..
A přij.. vyjdeme nahoru, otevřeme dveře, nádherná místnost, sál, oválnej stůl velikej.
A kolem na těch židlích, v těch mysliveckejch zdobenejch takovejch, sedělo, nevím jestli 12 nebo 14, důstojníků německejch, že jo.
A nepoznáš, jestli je to Rakušan nebo Němec.
No a když jsme tam jako vešli, že, „Hände auf“ a to, celá ta parta za mnou, že jo.
A oni odepli pásky, na stůl s pistolí, jo, všechno naházeli na stůl.
No a teď jsme si s nima, jelikož jsem uměl plynně něme.. a ne jen já, to nás bylo víc, že jo, plynně německy.
Tak jsme se s nima domluvili, že jim napíšeme papír, nebo oni že ho napíšou a my ho podepíšeme, že jsou to rakouský občané..
Ti důstojníci.. a že mají od nás volnou cestu do Rakouska. Domů, jo.
No, tak jsme se s nima takhle domluvili, napsalo se tohleto potvrzení asi dvojmo nebo trojmo a oni si to vzali.
A na základě toho beze zbraně šli pěšky nebo vlakem z třeba z Prahy, že jo, pak.
Protože věděli, že jsou v Roztokách, tak pak prostě jeli do toho Rakouska, co víme, že jo.
Takže takhle se to dělalo.
Když prostě ty, bylo po válce, že jo, a když ty Němci..
No to ještě nebylo po válce, to bylo pátýho května, jo.
Po válce bylo toho osmýho, devátýho, jo, co přijeli Rusáci sem.
Kdežto Američani, ty už tam byli o kolik dní dřív v Plzni.
No takhle to dopadlo, no.
To prostě fakt je to, že, že ty německý vojáci, když už byl konec války, tak prostě nějak šli domů, že jo, no.
Co s nima tady, jo?
Něco jinýho bylo, když tady ve škole byli ty, který za války udávali lidi, že jo.
Ty Němci, který tady byly držený, udávali, že jo, gestapu lidi a tak dále, jo.
Ale že jo, vojáci německý ti na tom byli zrovna jako my, obyčejní chlapi.
IV: Co se stalo s těma, hm, v tý škole?
LH: No to bylo horší.
Tam to měli horší, protože to byly jako výslechy, že jo, proč to dělali, co dělali, že jo.
Ale spousta, spousta lidí, jako já jsem měl zrovna..
Jenomže vlastně ona byla Češka.
Ale měla Němce, že jo, ten byl na frontě jako voják, no, Andula, ta.. jak se jmenovala?
Už si nevzpomenu.
A ona už nežije.
A měla Rolfíka, psa, pěknýho, šikovnýho.
Vždycky ho dávala k nám, když jela za dcerou na 14 dní na dovolenou.
Tak ho dávala vždycky k nám, každý léto.
Šikovnej byl Rolfík.
No a to, to byli hodně lidí, který byli ze smíšenejch, víš?
Že prostě on byl Němec, že jo, ona byla Češka, tak to tady bejvalo, jo, že spoustu manželství bylo obojetných, že jo, no.
Tak jako teďko on, že jo.
No, má Češku a je to Němec z Kolína, no, nad Rýnem, no.
Je to krásný město.
Bylo rozbombardovaný, rozbitý, když ho Američani dobývali, no ale už je to zase krásný město, no.
Byl jsem tam.
Tam je parkoviště pro autobusy, takový na dálkový jízdy, víš?
A tam je krásnej výhled udělanej na ty vinice.
Jak se stýká Rýn s tou, teď to neřeknu, jak se jmenuje, už jsem to zapomněl.
Nic. A ty vinice po těch stráních, jak jsou tam, nádhera. Nádhera.
No viděli jsme to všechno, tam jsme projížděli.
Německo jsem viděl několikrát na Oberfestech, v Mnichově, no, to nemá chybu. {smích}
IV: A můžem se vrátit teda ještě k těm Němcům v tý škole?
Vy jste říkal, že je tam vyslýchali, a co se s nima potom stalo nebo dělo dál?
LH: No to oni rozhodli, ty, já jsem u toho nebyl.
Jo, to rozhodli, že jo, jestli patřil, jestli byl obyčejnej Němec, nebo jestli byl ze smíšenýho manželství, nebo prostě..
Já jsem tam dělal.. kolik? Čtyry dni? Myslím čtyři dni, no.
Od pátýho.
Když jsme pátýho večer přišli z Prahy, jo, tak jsme tam dělali službu, dvanáctku.
Dvánáctku asi čtyry dni.
Do konce války vlastně, do toho devátýho, do..
A pak už, pak už jsme jako byli ta dobrovolná československá.. oblíknutí do uniforem, že jo, a už jsme sloužili v lese.
Jo a tam jsme sloužili ty čtyřiadvacítky, protože jsme měli, jako na vojně to bylo, no.
Protože jsme měli mezi tím, jsme si dáchli, že jo, a střídali jsme se.
A když jsme měli tu čtyřiadvacítku odbytou, tak jsme měli volno čtyřiadvacet hodin.
Tak jsme právě šli domů, tam jsme dali kvér a šli jsme třeba tam k tomu transportu a tak, ale čtyry..
Měsíc jsme sloužili.
Co za ten měsíc jsme sebrali munice.
Měli jsme tam toho..
No teď zas neřeknu, jak se jmenuje, protože jsem sklerotik, no. Jak likviduje ty..
IV: Pyrotechnik.
LH: Pyr.. Děkuju, pyrotechnik.
Měli jsme pyrotechnika a vždycky, když jsme měli volno, tak jsme pomáhali pyrotechnikovi, po lese jsme sbírali ty.. ná.. různý ty..
Jsme vždycky naplnili, takhle měli.. vykopali jsme v zemi jen takovouhle jako to, lavor.
Tam se to narovnalo, on tam dal kostičku s tím.. „psst!“ a už to šlo do vzduchu.
Takže to jsme dělali, pak.. v uniformě jsme byli, jo.
To jsme dělali, prostě jako 24 hodin jsme měli volno, tos mohl spát, jíst, všechno..
A mám, měl jsem i fotky z tý, z toho, když jsme měli to volno, tak jsme byli v těch uniformách a s puškou, se zbraní.
A i fotky jsem měl.
Nevím, kde jsou. Jestli je má bejvalka? Nevím, někde jsou.
Nebo u Jurasů jestli jsou?
Hmm.
IV: U toho, u té popravy těch esesáků v Háji..
Věděl jste o tom nebo byl jste tam?
LH: Věděl jsem o nich, že jsou odsouzený.
A že jsou ve sklepě.
Víc jsem neviděl.
Vím, že je tam nějak vodili z toho sklepa.
Protože jsem tam bydlel, že jo.
Jsem přímo nad tím sklepem bydlel.
Jo, do dvacíti, že jo, než jsem se oženil.
Ale viděl jsem je, vím o nich, ale jenom jsem je viděl v tom sklepě.
A víc ne.
Víc ne, protože vůbec, já jsem sloužil v lese, ale úplně na jiným konci, jo, no.
Takže, hm..
Jako s těma lidma jsem neměl vůbec nic společnýho.
Ale to byli vyloženě, pokud vím, od lidí jako, že to byli lidi, který v tom, u toho soudu byli,
tak že to byli lidi, který vlastně se jako zasloužili o to, že ty lidi byli v koncentráku, že ty lidi byli na gestapu,
že ty lidi byli popravovaný gestapem, jako byl můj strejda, jo.
V to.. Z Mnichov.. z toho, z Pankráce ho odvezli do Drážďan a tam ho popravili.
Hned nějak do tejdne.
Nějak dlouho to netrvalo, jo.
Ale on byl, co.. Já jsem četl jeho knihu.
On napsal knihu, myslím jako za první republiky.
On byl, jak bych to řek, abych to ..
Prostě v kostce, jo, on byl vyučenej prostě tím, v pivovaru, sládkem.
Jo, a za Rakouska prostě je nějak verbovali nebo prostě jim nabízeli do Ruska.
A on byl konkrétně, vím, že byl, když jsem četl tu jeho knihu, někde tady u Kavkazu.
Jo, a tam on prostě, ještě nevím, kolik jich bylo, že jo, jestli byl sám, nebo jestli jich bylo víc, založil pivovar.
A ved ho, jo.
No a pak za první republiky už se vrátil zpátky domů sem.
Jo, protože tady měl manželku a dva syny.
Ten jeden už je mrtvej, ale ten jeden ještě žije.
Ale on je mladší, jak já.
Ten jeden.
Oni.. Byl dost velkej rozdíl mezi nima, mezi Ivo a Radkem.
Tak ten jeden syn ještě žije.
Ten dostal dokonce, nevím, ale myslím, po.. tedy jako po válce, jo, od, od..
jako od státu nějaký odškodnění za to, že mu toho tátu zastřelili.
Jo, v Drážďanech, že jo, že ho odsoudili k smrti a zastřelili.
Tak mám dojem, že dostal nějaký to.
Ale to, to nestojí ani za řeč, to, to je prostě pakatel, že jo.
Ale fakt je, že člověk v tom musel umět žít.
Těch pět let v tý okupaci.
Musels, muselo se v tom umět žít, protože na všechno, i na to jídlo, aby se člověk najed, na všechno..
Měli jsme kozu, měli jsme kůzlata, takže každej rok jsme ty kůzlata nechali zabít, že jo.
Kůzle jedno nebo dvě, jo, aby jsme měli nějaký maso, jo.
Kozu jsme dojili, abysme měli mlíko.
No, prostě když byly dvě děti..
Mně bylo těch, že jo, těch 14, když jsem se začal učit v tom dvaačtyřicátým roce, do toho pětačtyřicátýho, než jsem se vyučil.
Ségra o dva roky mladší.
Tak dvě děti, když jsou v těchhle létech, tak musej nejvíc jíst.
A to nebylo, no.
Takže jsme se snažili prostě kde to šlo, něco jako sehnat.
IV: Pane Hejle, můžete ještě stručně říct, co jste dělal potom po válce?
LH: No vyučenej, už jsem jezdil na montáže.
Sedmnáct, osmn.. v sedmnácti jsem byl vyučenej, v osmnácti, teda od sedmnácti už jsem jezdil na montáže.
S tátou.
Jo, protože jsem se učil, kde byl táta zaměstnanej, že jo.
To, tam bylo necelejch 100 zaměstnanců, firma.
Každej rok měli čtyry učedníky. Každej rok.
A v těch sedmnácti jsem byl vyučenej.
Ale zjistil jsem, že s tátou si moc nevydělám. Tenkrát, že jo.
Tak jsem hned jako požádal, aby mě dali k nějakýmu jinýmu montérovi, kde bych si jako víc vydělal.
Tak asi do roka mě dali k někomu jinýmu.
Ale fakt je jedno, že prostě od 17 let už jsem dělal po montážích.
A to různě, nejen v Praze, ale i třeba v Mladý Boleslavi.
Takhle, ne da.. ne moc daleko jako.
Že jsem se moh vracet domů, jo.
A, a vlaky, ty jezdily normálně jako, tady se nebombardovalo, nic.
Tady bylo první bombardování v roce čtyřicet.. myslím dva, nebo snad dokonce snad jedna.
A to bylo tak.. '42, protože už jsem se učil, ano.
'42, správně to říkám.
'42 a v Holešovicích je kousek veliká elektrárna.
To, to asi znáš, veliká elektrárna v Holešovicích, hned u Stromovky.
Představte si, normálně přes den, já už nevím přesně, která to byla hodina, letěly ty..
To ještě myslím Američani nelítali, to snad lítali jen Angličani.
A najednou „vííí“ a shodili asi čtyři bomby na elektrárnu holešovickou.
Ale netrefili se.
Jo, takže tam, říká se tomu „malej Berlín“.
Je tam prostě takový, jenom jsou přízemní domky vedle elektrárny, takový ty dělnický ty, jo.
Taková ta čtvrť těch.. no.
Tak tam spadly akorát na ty domky, snad ani nikoho nezabily.
Jo, to bylo v dvaačtyřicátým roce.
To si pamatuju, to jsme vylezli na střechu a koukali jsme na to, jo, jak to tam to.
A pak byl ten nálet, co byl přes Vinohrady až dolu k Emauzům, až k řece.
Tak ten byl '45 nějak v březnu, to ještě jsme nebyli na zákopech.
Jo, to jsme se připravili na učňovský zkoušky.
Tak to bylo od Vinohrad až dolu k Vltavě.
A to vysypali.
No a tam jako nás vzali z práce, z..
A šli jsme prostě jako odklízet trosky a když byl.. hledat raněný v troskách nebo mrtvý.
A tam jsme byli ani ne týden.
Na tom odklízení, jo, po tom, po tom náletu, jo.
A to bylo všechno, co bylo na Prahu.
Horší to bylo třeba tady na Kralupy.
To bylo horší, tam to rozbili o hodně víc, no.
IV: Tak pane Hejle, já Vám děkuju, že jste..
LH: Dobrý..
CM: A jenom, může..