HHn: Dobrý. Nějakej větší přímej kontakt.
IV1: Ona to ještě neměla taky?
HHn: Já nevím, já jsem se ani netroufla zeptat.
Abych Vás nezdržovala.
IV1: Ona většina lidí si to odbyde už v dětství a..
IV2: Dobře, můžeme začít, ne? Už to běží vlastně.
HHn: No vím, že sourozenci, když jeden dostane neštovice, tak rodiče toho druhýho úmyslně dají k němu do postýlky, aby si to odbyly obě děti najednou.
Ona tedy ta inkubační doba je tři neděle.
Včera tam byla na chatě na návštěvě dcery kamarádka, to je lékařka, tak nám říkala, že inkubační doba je tři neděle, což je dost dlouhá doba.
IV1: Je no, my jsme tím, s tím tedy byly vlastně asi pět neděl doma - jak to měly dvě dcery za sebou, tak to trvalo pět neděl, než se vlastně jako mohly, než mohly jít ven zase.
HHn: Aha, takže to dostala jedna..
IV1: Jedna a asi za čtrnáct dní..
IV1: Dnes je 14. července roku 2012.
Nacházíme se v Praze v bytě paní Hnátové, paní Hany Hnátové v Truhlářské ulici.
Paní Hnátová se narodila 20. června roku 1924 a za války byla vězněna v Terezíně, Osvětimi a...
HHn: Ve Freibergu..
IV1: A ve Freibergu.
HHn: A v Mauthausenu.
IV 1: Paní Hnátová, mohla byste nám říct nejdříve něco o Vašem dětství, o Vaší rodině a o tom, jak Vaše rodina vlastně žila před okupací?
HHn: Tak byli jsme taková spořádaná rodina, žili jsme v Libni.
Měli jsme přátele, dobrý sousedy.
Pak když jsme začali chodit do školy, tak jsme se přátelili se spolužáky.
Školy byly tehdy dívčí a chlapecký oddělený.
Takže já jsem chodila do jedný školy a v témže bloku byla chlapecká škola.
Tam chodil bratr.
Dětství bylo klidný, hezký, s kamarádama jsme chodili na hřiště hrát si míčový hry, bruslit jsme chodili.
Kam.. Moje spolužačka mě učila, ta měla lepší brusle než já,
já jsem měla jen kličkový, tak mě vlek.. vlekla po kluzišti.
Chodili jsme na Meteor Praha 8.
Tam nám hezky hráli a dobře se nám bruslilo.
To dětství probíhalo tak jako ve všech ostatních rodinách.
Horší to pak bylo v třicátých letech, přišla krize.
To rodiče taky pocítili.
Ale my děti..
Já jsem tedy s nima soucítila. Bylo mi to líto, když měl tatínek potíže.
Ale bratr byl malej, ten byl o dva a půl roku mladší než já, ten si lítal s klukama po libeňských stráních.
A pak začli.. Slyšeli jsme, že v Německu se dějou ošklivý věci.
A postupně přicházely do Prahy jednotlivý emigranti, který se i snažili uchytit.
Vím, že jedna rodina si založila obchod s vejci.
Jiná rodina pekla dobrý cukroví a prodávala ho.
Ale některý byli odkázaný na příspěvky souvěrců.
IV1: Můžete nám říct něco o Vašich rodičích?
Odkud pocházeli a kde pracovali?
HHn: Tatínek..Tatínek je Pražák nebo musím říct tatínek byl Pražák, hrdě se k tomu hlásil.
Vychovával nás k lásce k češství.
A maminka byla z Moravský Třebový.
To je hezký městečko v teh.. tehdejších Sudetech, kde se mluvilo německy.
Když maminka přišla do Prahy, tak tatínek trval na tom, aby se naučila česky.
A to se jí podařilo, a dokonce se můžu pochlubit, že neměla vůbec přízvuk na rozdíl třeba od maminky mých kamarádek, jejichž maminka pocházela z Karlových Var.
Mluvila taky česky, ale ten přízvuk těch západních Čech byl viditelnej.
Jediný, co mamince chybělo, byla gramatika, takže..
Měla krásný písmo, ale měkký a tvrdý „i“, to jí nešlo.
Když jsem byla v první třídě, tak jsem nastoupila do libeňského Sokola.
Tam jsem byla asi dva roky.
A pak se objevilo... objevila v Libni organizace, která se jmenovala Makkabi Hazair.
Tak jsme chodili cvičit do téhle organizace.
Tělocvična byla v těch místech, kde je teď kavárna Roxy.
Z druhé strany byla krásná tělocvična, pam.. kluky cvičil pan Vocásek a děvčata..
Děvčata jsme.. Pro děvčata byla mladá dívka asi sedmnáctiletá, jmenovala se Hansi.
Měli jsme ji hrozně rádi.
A to cvičení bylo hezký a bylo to spojený s cestou z Libně do Prahy.
Tak to bylo taky pro nás přínosný.
IV1: Co pro Vás znamenal rok '39, pro Vaši rodinu? A Okupace?
HHn: Sledov.. Od třiatřicátýho roku rodiče sledovali události v Německu a nahánělo nám to, nahánělo nám to hrůzu, protože..
Těch emigrantů bylo víc a víc.
Dovídali jsme se taky o tom, že někteří špatně skončili.
A v roce '38 byla mobilizace.
Tatínek byl záložní voják, myslím, že byl rotný, tak narukoval do Jaroměře.
Vím, že tehdy všichni, co narukovali, byli přesvědčený, že budou republiku bránit, ale události politický se vyvíjely jinak.
Tatínek se vrátil. A události šly už tím známým směrem.
Okupace Sudet.. a později i okupace Československa.
Teď nevím přesně, v kterým.. Byla jsem v kvintě, nevím přesně, kterej to byl rok, nás vyhodili ze školy.
Židovská obec uspořádala pro tyhle děti kroužky, který se odehrávaly v bytech rodičů, který byli ochotný si do bytu pustit
třeba osm až deset puberťáků.
Učili nás ale doc.. docela fajn lidi.
Byli to vyhozený redaktoři nebo studenti, vysokoškoláci, který taky nemohli navštěvovat svoje univerzity.
A tak, tak to šlo asi dva roky a v roce '40..
Koncem roku '40 vznikla pracovní provin.. povinnost pro ty, kteří už měli ten správnej věk.
Já jsem byla přidělena firmě Krömer.
To byla firma, která měla sídlo v nynější Španělský synagoze.
Tam se shromažďovaly věci, který Němci ukradli těm židovským rodinám, který už od roku '41 byly transportovaný.
Ty věci se třídily podle druhu zboží, dejme tomu na svetry, šály, rukavice, ponožky a balilo se to do balíků a posílalo se to jako pomoc říši.
Nevim, jestli to byla ta Hinterwil.. Hinter.. Winterhilfe, ale do Německa to šlo.
A mezitím, jak jsem se zmínila, už začly chodit transporty.
V prosinci '41 hned mezi prvními transporty odešel maminky mladší bratr.
Byl strojní inženýr a byl v takzvaném AK transportu, Aufbaukommando.
Měli za úkol stavět baráky pro budoucí transporty, s kterými se počítalo, že budou do Terezína expedovaný.
Potom v prosinci taky šla tatínkova starší sestra s mužem a s dcerou.
V létě pak jsme se dověděli, dostali jsme korespondenční lístek o třiceti slovech z Lodže.
A protože jeli v prosinci, měli jen zimní věci a netušili, jak dlouhá ta jejich anabáze bude, tak neměli žádný letní věci.
Pamatuju si obsah toho lístku, že psali: „Wir leiden schrecklich unter der furchtbaren Hitze“.
Pídila jsem se teď po tom, jak skončili, ale nic jsem se nedověděla.
I jsem se sešla s několika lidma, který přežili Lodž..
Ale řekli mi, že tam bylo tolik lidí a tak strašně natěsnaných, že vůbec těžko moh jeden druhýho znát.
Takže nevím, jestli zemřeli v Lodži nebo jestli byli transportovaný někam dál, kde je jejich konec.
Potom, potom šla maminčina teta. To byla manžel... manželka učitele náboženství Karla Munka.
To byli staří lidé. Měli čtyři dcery.
Ta jedna dcera, když jim doručili transportní lístek, tak skončila život skokem do světlíku.
A nikdo z nich.. Nikdo z nich nepřežil.
Taky měly širokou rodinu, byly vdaný, měli děti.
Ce.. Celej okruh mých příbuzných zůstal v komínech Osvětimi.
My jsme jeli do Terezína v roce '42, 19. listopadu. Maminka, bratr a moje sestřenice.
Ta pocházela z Moravský Třebový jako maminka, kde žil maminky starší bratr, její otec.
A když Hitler-Jugend {Henlein-Jugend} se projevovala hnusně, házela po ní kamení, křičela na ni „ty židovská svině, co tady děláš“,
tak ty rodiče poprosili moje rodiče, aby mohla přijít do Prahy, v roce '38.
Tak od tý doby jsme místo dvou byly tři děti.
A tahle Věra nast.. Löwyová nastoupila do transportu s námi.
Tatínek tady zůstal, protože, jak jsem se zmínila, že všichni měli pracovní povinnost, tak tatínek dál kopal nějaký hřiště pro SS na Smíchově,
takže do transportu zatím zařazenej nebyl.
Přijel za námi až v březnu '43, když svou práci dokončil.
V Terezíně nebyl snadnej život.
Na jídlo jsme stáli fronty, hygiena byla taky velice špatná.
Na zdi bylo napsáno například „Eine Laus – dein Tod“, ale k vodě jsme se moc nedostali.
A kdo měl protekci, tak jednou za měsíc dostal lístek - byly společný sprchy, kde jsme se mohli osprchovat teplou vodou.
Jinak tý vody bylo velice málo, muselo se s ní šetřit.
Spali jsme na třípatrových kavalcích.
Měli jsme hlad, byla nám zima, ale když srovnám Terezín s tím, co následovalo, tak se mi Terezín jeví snesitelnější.
I když ty fronty byly dlouhý a toho jídla bylo velmi málo.
My tím, že jsme pracovali, tak jsme měli o trochu větší příděly než staří lidé, kteří opravdu trpěli hladem.
Utkvěla mi v uchu taková žádost.
Kór německý starý lidi měli strašnej hlad.
Ty si mysleli, že, těm slíbili, že jedou do lázní, přijeli v lodičkách a v kloboucích a pak poznali tu syrovou skutečnost.
A ty opravdu trpěli velice hlady.
A to je takový pověstný, že stáli podél tý fronty.
My jsme měli každej den čočkovou polívku z prášku.
Musím říct, že byla hnusná. Byla teplá tedy.
Ale ty lidi stáli o to, že si případně tím, že si my tu porci nevezmem, že si tím zaplněj žaludky.
Ani si netroufali jiným způsobem nás oslovit, než „Nimmt der Herr die Suppe?“ Onikali nám.
V Terezíně bylo vždycky strašný vzrušení, když šel transport.
To jsme měli strach, kdy příjde posel a přinese lísteček, že máme nastoupit.
Myslím, že to bylo v červnu '43, byl povolanej do transportu bratr a já. Rodiče ne.
Protože mezi německými vězni byla spousta lidí, kteří se domnívali, že mají nějaká privilegia,
bylo vyhlášeno, že ten, kdo má důvod na vyreklamování z transportu se má dostavit do Hamburských kasáren.
Tak to jsme udělali. V první řadě byli vě.. většinou bývalí důstojníci němečtí a my jsme s bratrem byli v poslední řadě.
Esesák se těch jednotlivých mužů, starých mužů ptal, oni odpovídali, jakou šarži měli, on šel dál.
Vidím toho esesáka, s rukama založenýma za zády tu první řadu obešel, celej ten zástup.
Zavelel „čelem vzad“ a tím, že jsme byli v poslední řadě, tak jsme se octli v první řadě.
A zase šel od jednoho k druhýmu.
Když se zastavil u bratra, tak se ptal na důvod, proč chce být vyreklamován.
Tatínek v první světový válce utrpěl zranění, byl takzvaně „kriegsbeschädigt“.
Ale protože bratr uměl dost špatně německy, tak místo „Vater war kriegsbeschädigt“ tak řek „Vater war kriegsbeschäftigt“.
Tak ten esesák ukázal rukou, že může vystoupit z fronty.
A on se ještě odvážil říct: „A to je moje sestra“.
Tak zase pokyn a mohla jsem vystoupit s ním.
Pak jsme se dověděli, že celej tenhle transport šel rovnou do plynu.
To jsme se ale dověděli až mnohem později, my jsme v Terezíně ani neznali slovo Osvětim.
My jsme jen věděli, že transporty jdou na východ, ale kam jdou, to nevím.
Tak tenhle transport skončil špatně, ale díky bratrovu přeřeknutí..
Pro nás náhoda, jako jich ještě bylo celou dobu víc.
V Terezíně byla spousta významných lidí, který se pohybovali jak v český tak v německý kultuře. Spisovatelé, dirigenti, básníci, spisovatelé.
Byl tam například František Zelenka. To byl architekt, kterej spolupracoval s Voskovcem a Werichem.
Nebo Karel Poláček, spisovatel, kterej napsal tu známou knihu „Bylo nás pět“ a jiný.
A mnoho dalších významných, významných lidí.
Tak se stalo, že s dětma, který žily v dětských domovech, nacvičili hru Adolfa Hoffmeistra, to je taky známý jméno první republiky,
kterej napsal hru pro děti jménem Brundibár.
A německý {československý} skladatel Hans Krása k ní složil hudbu.
A bylo, bylo to tak, že se proslýchalo, že má přijít Mezinárodní červený kříž, a proto vznikly tyhle kulturní.. byly povolený tyhle kulturní akce.
Bylo dost lidí, který byli s to je organizovat.
Toho „Brundibára“ hrály děti, bylo to o zlým flašinetáři.
Děti sháněly pro nemocnou maminku mlíčko, Brundibár jim bránil, pomáhal jim pejsek, kočička..
Obsah ani není tak zajímavej jako závěrečn.. závěrečnej zpěv, kdy děti zpívaj: „Brundibár poražen! My jsme to vyhrály!“
A když jsme se mohli dívat a poslouchat slova „Brundibár poražen“, tak jsme si pod tím představovali Adolfa Hitlera.
„Hitler poražen! My jsme to vyhráli!“
Chtěla bych říct, že náš tatínek byl velkej optimista a ještě, když jsme žili v Praze, tak vždycky tvrdil, že vyhrajou spojenci.
Že zlo nemůže zvítězit.
A ten optimismus v nás byl.
Opravdu nikdy jsem, nikdy jsem neztratila naději, že přežijem a že se ze všech těch trablů nějak vyhrabem.
Ty akce terezínský, byly velice hezký, ty kulturní. Vím, že se tam například hrá...
Nebo můžu říct, že se tam hrála „Prodaná nevěsta“ v bytech, který museli Češi opustit, tak zůstal jeden klavír bez nohou.
A mladý lidi ten klavír odnesli na nějakou půdu.
A teď nevím kdo, nacvičil „Prodanou nevěstu“.
Byli tam zpěváci jako třeba {Karel} Berman, kterej zpíval i po válce v Národním divadle.
Takže okleštěná „Prodaná nevěsta“, kde je ta krásná árie: „Proč bychom se netěšili, když nám Pán Bůh zdraví dá?“
No, dostat se na takový představení bylo, bylo dost těžký a když se to podařilo, tak to bylo úžasný.
Hodně lidí tam psalo básně. Ty básně byly taky plný naděje. Odvážný, statečný.
IV1: Jaký byl Váš osobní třeba všední den v tom Terezíně?
Kde jste pracovala nebo jak to vlastně od rána do večera ten den probíhal?
HHn: Když jsme, když jsme přišli, tak jsme byli zařazený na práci, která se jmenovala Hundertschaft.
Naivně jsem se domnívala, že to znamená sto hodin.
Tlačili jsme vozejky, na kterých se vozil chleba a různý nářadí a různý věci.
Mrtvoly vozili na těch vozejcích.
To byly pohřební vozy, to vozili muži. A to jsme tlačili jako koníci.
Trvalo to tedy podstatně dýl než těch sto hodin, co jsem si myslela.
A později jsem byla zařazena do takzvaný Reitschule, do jízdárny, kde se stloukaly bedny na munici.
Takže jsem se dobře naučila ovládat kladivo, hřebík vám vezmu správně do ruky a slušně ho zatluču.
A potom později maminka pracovala v šicí dílně, protože byla vyučená švadlena.
A já jsem se dostala taky do tý dílny, byla jsem pod střechou a šili jsme palčáky.
Říkali nám, že jsou to palčáky pro vojáky. Tak palč..
Potom později po válce, když jsem měla děti, tak na palčáky jsem si uměla udělat střih a dětem jsem vždycky palčáky ušila.
Možná, že na chatě ještě nějaký takový zbytky máme.
Říkám, chodily transporty ale s tím Červeným křížem, když se skutečně dostavil, tak byla úžasná komedie.
Děti.. Ulice se drhly.
Ta tř.. ulice, kterou měla komise Červenýho kříže projít, tak tam se strhly třípatrový kavalce, do oken se daly záclonky.
A vybralo se pár dětí, s kterýma velitel tábora, kterej se jmenoval {Karl} Rahm, Obergruppenführer SS, tak s těmi dětmi mluvil.
Jednomu chlapečkovi nabízel krabičku sardinek a chlapeček odpověděl: „Danke, Onkel Rahm, ich will schon nicht Sardinen.“
A musím říct, že jsme nikdy sardinky neviděli.
Ráno černý kafe, kousek chleba, večer kousek chleba, margarín nebo trochu marmelády.
V poledne dva brambory a hnědá omáčka.
Tak tenhle chlapeček odmítl hrdě takovýho něco, o čem se nám ani nezdálo.
Komise odjela, nic se nezměnilo, transporty chodily dál.
Po osmý hodině samozřejmě se nesmělo chodit ven.
Dřív se ani nesměly navštěvovat rodiny z kasáren, až potom teprve později to bylo povolený.
A v roce '44 bylo organizováno deset transportů po tisíci lidech a řeklo se, že se pojede na práci do Německa.
V prvním transportu byl tatínek, v druhým transportu byl bratr.
Vím, že někde získal cigaretu, kterou pro tatínka schovával.
A když přijel na místo, který se jevilo zdánlivě jako nějaký pracoviště..
Byly tam velký komíny, z kterých kouřilo, velká brána s nápisem „Arbeit macht frei“, což vedlo k předpokladu, že se tam pracuje.
Ale bratr, kterej byl v tý druhý tisícovce, se dověděl,
že tatínek si nesundal brejle a ačkoli byl statnej, pohlednej mu.. mužskej, tak šel na tu špatnou stranu.
Bratr byl úplně zničenej, zmrzlej.
Říkal, že tehdy poznal, co je solidarita,
že ti kamarádi, který mu o tom řekli, ho vzali mezi sebe a zahřáli ho a zklidnili.
V třetím transportu byla zařazena.. A to my jsme nevěděli, to všechno až po válce.
V třetím transportu byla zařazena maminka a ta moje sestřenice.
A řekla jsem si, proč tady budu sama pracovat, tak budu tam, co je maminka a přihlásila jsem se dobrovolně.
Mohli jsme si sbalit svých pár švestek a jeli, jeli jsme osobním vlakem.
A dívala jsem se z okýnka a viděla jsem na jednom nádraží napsáno Katowitz.
Tak jsem řekla, děvčata, jedeme na východ, Katovice jsou v Polsku.
A skutečně jsme dorazili v místě, který je.. se jmenuje Auschwitz.
Tu bránu jsem Vám už popsala, ty komíny taky.
To bylo klamavý pro první moment.
Museli jsme nastoupit na apel.
Věci samozřejmě všechny odhodit, jenom to, co jsme měli na sobě, seřazený v pětistupu.
A předcházeli jsme před esesmanem, kterej rozdělil lidi, který proti němu šli. Třídil: „Doleva, doprava.“
Maminku, která v Terezíně úplně zbělela, ačkoli byla mladá ještě, tak dal doleva. A mě a Věru doprava.
Chtěla bych říct, já jsem měla Arnoštův kabát s velkýma vycpávkama, vypadala jsem docela zdatně.
A ta mladší Věra měla jeho lyžařskou bundu.
Taky vypadala dobře, takže nás posunul napravo a maminku nalevo.
A maminka si řekla v tom.. v tý vteřině: „To ta holka se přihlásila dobrovolně jen abysme spolu jely ve vlaku a teď budeme každá jinde?“
A odvážila se říct svojí dobrou němčinou: „Bitte, das sind meine Kinder.“
A on ji vzal a přistrčil ji k nám.
Byl to ojedinělej případ, protože, když bylo takový rozdvojení, že sestry šly každá na jinou stranu a prosily,
aby byly spojený, že jsou sourozenci, tak je schválně rozdělili.
Totéž bylo, když byla matka a dcera nebo matka a syn.
Tak maminka byla velice pobožná a říkala, že v tom okamžiku, byl.. jí její Bůh pomoh.
A skutečně byla s námi až do konce.
Po tom rozdělení nás přidělili.. nás svlíkli, ostříhali vlasy, odchlupili nás.
Byla nám strašná zima, protože v říjnu v Polsku pěkně fouká.
A vůb.. skoro jsem ty svoje kamarádky nepoznala.
Bez vlasů se takováhle pěkná holka, jako jste Vy a nemáte vlasy, tak vypadáte tak divně.
Pak jsme se naučily poznávat jedna druhou.
Dostaly jsme strašný hadry, přidělili nás na kavalce.
Bylo nás deset na jednom kavalci.
Když si v noci někdo odskočil na latrínu... tak už nenašel to svoje místo, tak si musel lehnout na někoho.
A pořád jsme chodily na takzvaný apely.
Jsme musely rychle vstát a v těch hadrech v tý zimě hladový se seřadit po pěti a stát, až nás spočítaj a to bylo nekonečný.
Obcházeli nás, každej měl psa.
Byla nám zima, měly jsme hlad.
Musím říct, že v Osvětimi jsme tedy nepracovaly.
Nevím, jak dlouho jsme tam byly, zažily jsme tam i nálety, při kterých jsme si strašně přály, aby spadla nějaká bomba.
Nevím, proč na ty.. na ten lágr obrovskej, kterej ze vzduchu museli vidět, proč žádnou bombu nehodili.
A jednoho dne jsme zase byly povolaný na apel, přidělili nám každýmu..
Svíkly jsme ty hadry, který jsme měly.
Já jsem dostala jedny černý šaty, jednu černou botu, jednu hnědou botu, naštěstí to byla moje velikost.
A byly jsme nahnaný do vagónů a odjely jsme z Osvětimi.
Je to tedy strašný místo, hrozný hrůzy, protože ty vězňové, který tam byli dýl, nám vysvětlili, co znamená ten kouř z těch komínů.
Takže už tam jsme se dověděli, že ty, který šli na tu špatnou stranu, šli do plynu a do pecí.
A že ten kouř, že to nebyly továrny, ale že se tam pálili lidi.
Tím vlakem jsme tentokrát jely směrem na západ a skončily jsme v dolnosaským {správně: saským} městě, který se jmenuje Freiberg in Sachsen.
Tam původně byla továrna na kondenzátory a ve válečný době se tam montovaly křídla letadel.
Já jsem byla přidělená do patra, kde jsem měla za úkol vrtat ty otvory a potom je nýtovat.
Vedli nás německý mistři a dozor měly německý esesačky.
Ty Aufseherky byly hnusný.
Ty, když jsme potřebovaly třeba si odskočit, tak jsme se musely před ní postavit do pozoru, říct:
„Bitte, darf ich austreten?“
A to byly takový sadistky, že nikdy napoprvně člověka nepustily.
Pracovaly jsme od šesti do šesti.
Když byly nálety, esesáci šli do sklepa a my jsme zůstaly v továrně.
Ale přesto jsme si říkaly, ať už na tu továrnu shoděj nějakou bombu, ať už je konec,
protože toho jídla bylo hrozně málo.
Měly jsme jenom jedny kalhoty, jednu košilku a to jsme v neděli v továrně si mohly vyprat a usušit na ústředním topení.
To jsme byly jenom v těch šatech.
A potom později se podařilo Němcům postavit za městem dřevěný baráky, takový běžný, který se stavěj.. stavěly.
A tak jsme hladový, s holýma hlavama, protože žádný vlasy ještě člověku nenarostou tak rychle..
Žádný punčochy, žádný rukavice, chodily jsme z těch baráků do továrny.
Musím říct, že žádný okno se neotevřelo, všude byly stažený záclonky, nikdo nechtěl ten zástup těch ubožáků vidět.
Jednou si moje sestřenice, měla kabát, kterej měl podšívku místo šatů,
tak si z něj utrhla kousek toho futra, tý podšívky, a dala si to na hlavu.
A ten Scharführer se k ní postavil a zařval na ni: „Cos to uděl.. jaks to mohla udělat?“
A ona chudinka řekla: „Sukzessive.“
Nevím, kde to slovo sebrala.
A dostala facku, že se jí hlava otočila a ten šátek jí vzal.
A tak chodila s holou hlavou, jako jsme chodily my všechny dál.
Hlad byl opravdu, hlad byl hroznej.
Jídlo bylo sice pravidelný, ale nedostatečný, hygiena chatrná.
Pomalu jsme začly, ačkoli jsme byly ostříhaný, tak jsme měly šatní vši, protože jsme měly jenom jedny šaty, nebylo do čeho se převlíknout.
A tak jsme v neděli měly lov na vši.
A štěnice byly v továrně taky, ty byly koneckonců i v Terezíně, štěnice, ty nás strašně sužovaly.
Že bych se vrátila do toho Terezína.
V těch starých kasárnách bylo těch štěnic tak nesnesitelně, že ty dvě matrace, který jsme měly přidělený,
jsme si daly do takovýho květníku na chodbě, kterej byl určenej na pelargónie, a spaly jsme venku.
Ráno jsme byly mokrý, protože je tam, protéká řeka Ohře a byly jsme ráno úplně plný rosy.
Tak jsme si začly brát deštníky, abysme aspoň tu horní část těla udrželi.
Takže když se řekne štěnice, tak to je hnus.
Tak v tom Německu těch štěnic bylo taky požehnaně.
A řekla bych, že v momentě, když se z východu začly blížit sovětský armády a ze západu spojenci,
tak usoudili, že by takový.. říkali nám „zíchy“, to jsou takový ubožáci.
Že by nás neměli normální lidi vidět a chtěli nás zlikvidovat.
Ten náš tábor ve Freibergu byl jeden z mnoha desítek, který patřily do koncentračního tábora Flossenbürg.
Tam s.. tam naložili nás do dobytčáků a měli jsme se dostat na místo určení.
Ale v severních Čechách po náletech byly jak nádraží tak koleje bombar.. vybombardovaný
a na.. směrem na západ nebylo možný ten dobytčák dirigovat.
Tak nás dirigovali na jih.
Jídlo jsme neměly žádný, v těch vagónech jsme byly natěsnaný po sto ženách.
Musely jsme sedět na dně s rozkročenýma noha.. nohama tak asi takhle, aby se ta další vtěsnala do toho úzkýho prostoru.
Byl tam jedinej kbelík, kterej ráno, když esesák otevřel ty dveře a vztekle se zeptal: „Wer ist krepiert?“, „Kdo chcípnul?“
Tak jedna směla vynést ten kbelík, ale jídlo, jídlo vůbec žádný.
Z našeho, z našeho vagónu to vydržely všechny, i když mezi námi byly těhotný.
Když jsme přejeli přes Plzeň, tam jsme chvíli stáli a viděly jsme, že Plzeň byla bombardovaná, ty tovární haly byly zničený.
Na jedný hale ležela kráva s roztaženýma nohama, jak ten tlak obrovskej ji vymrštil na střechu haly.
To je takovej podružnej obraz, ale pořád se mi, pořád se mi Plzeň ztotožňuje s tímhle obrazem.
Pak jsme jeli dál a dorazili.. a poř.. pořád se to opakovalo.
Jedině ten kbelík jsme směly vynést, jídlo žádný.
Ten náš transport měl pět set Češek a pět set Polek.
A když jsme přijeli do vesnice, kde bylo napsáno Horní Bříza, tak slyšeli lidi na nádraží, že mluvíme česky.
A stály jsme tam, protože nebylo, kam jet a přinesli kbelík jídla, chleba a nějaký jídlo.
To jídlo zrekvírovali esesáci, pravděpodobně jim taky docházely zásoby.
A my jsme dostaly kafe a chleba a to byl první chleba a první kafe a vůbec první sousto za celou tu dobu.
Já ani nevím, kolik dní jsme cestovali.
Tak na tu Horní Břízu nikdy nezapomenu.
A vím, že po válce, jsem byla zaměstnaná u jedný firmy, jejíž majitel..
Jejíhož majitele dcera a manželka byly s náma v transportu, a když mu řekly,
že jsme dostaly první sousto v Horní Bříze, tak vím, že tam poslal nějakej finanční obnos z vděčnosti.
A na tu Horní Břízu pořád, pořád vzpomínám.
A jeli jsme pořád, pořád na jih, protože nebylo možný do Bavorska odbočit.
To všechno bylo zablokovaný, jedině koleje vedly na jih Čech.
A když jsme se dostaly až skutečně na jih a dveře byly otevřený, protože se nevědělo, kam nás budou..
Neměli pokyny zřejmě, kam dál s námi na tu likvidaci, tak nějaká Eva Ronková řekla: „Hanko, vyskočíme. Utečem.“
Já jsem řekla: „Evo, ne. Já zůstanu s matkou."
A chtěla bych říct, že ta Eva Ronková úspěšně utekla.
A setka.. setkala se v dubnu v Praze s mým bratrem, kterej se z Osvětimi dostal do Buchenwaldu.
A teď si nevzpomenu, jak se jmenovala ta továrna, v který pracovali.
Nebylo to přímo v, bylo to u Buchenwaldu, a měli je transforovat.. transportovat do Dachau taky k likvidaci.
A on se taky s jedním kamarádem rozhod, že utečou a vyskočili z vlaku.
A lesama se dostali hladový, otrhaný, zoufalý, ale dostali se do Prahy.
A setkali se náhod.. nevím jakou náhodou s touhle Evou a ona mu řekla:
„Byla jsem s ženskýma Lustigovýma, nevím, kam jely, ale je pravděpodobný“,
to už v Praze měli přehled, „je pravděpodobný, že jely do Mauthausenu“, protože už nebylo, kam jinam jet.
A skutečně, když se vlak zastavil, tak na ná.. na malým nádražíčku, jsme četly nápis Mauthausen.
To je stejnej lágr jako Osvětim.
Tam dolovali lidi kameny, museli je z lomu nosit po schodech.
Kdo ten balvan neutáh, tak toho zastřelili, ale to je známý.
První, první pohled při vystoupení z vlaku byl krásnej.
Byl pěkn.. slunečnej jarní den, vrcholky Alp byly zasněžený, modrej Dunaj tek.
My byly hladový a nevěděly jsme, kam nás poženou, no, hnali nás směrem do vrchu.
Byly jsme tak hladový a žíznivý.
Vím, že jsem chtěla pít z první louže, kterou, kterou jsem potkala.
Maminka mi to nedovolila: „Dítě, to nesmíš.“
Ale rost tam šťovík, ten jsme trhaly, trávu jsme trhaly, protože my jsme byly.. stra.. hlad je strašnej.
Když jsme přišly nahoru, tak zase ty zavšivený věci, který jsme na sobě měly, musely dolů.
Očistili nás.
A.. Já si pamatuju, že jsem dostala pánský spodky a pánskou takovou košili bez límce.
A zařadili nás do tábora, kterej, myslím, byl Zigeunerlager, ale já už, já už si to ani přesně nepamatuju.
Vím, že jsme tam byly nacpaný a bylo to bezútěšný.
Nějaký jídlo tam bylo.
Ale blížil, blížil se opravdu konec války.
A jednoho dne {kašle} přijel do Mauthausenu tank americký, americký spojenecký armády,
kterej měl na čelním skle bílou záclonku, protože netušili, že esesáci už utekli.
Nevěděli, jestli se nesetkaj s odporem, čili byl {kašle}, měl bílou záclonku.
Tu vidím pořád před očima. A pak přijely další tanky.
Němci už tam nebyli, vězňové, který tam byli dýl, měli organizaci.
Uspořádali ten život v trochu snesitelný formě.
Američani dávali jídlo plnými hrstmi, ale my jsme si směli dovolit jenom polívku nebo kaši.
A myslím, že ten květen, že opravdu aspoň pro mě už to byl konec mých sil.
Jednou jsem šla dolů na záchod, když jsem se dlouho nevracela, tak pro mě maminka došla.
Seděla jsem na bobku, už jsem ani neměla sílu vstát.
Dostala jsem infekční.. To jsem se pak dozvěděla, protože mezi těmi vězni byli taky lékaři.
Měla jsem infekční žloutenku.
Komunistická buňka, která mezi těmi vězni byla, se o nás postarala tím způsobem, že první autobus, kterej získali,
ačkoli sami tam byli tři čtyři roky, tak první autobus dali českým ženám.
A 19. května jsme jely autobusem do Tábora a v Táboře jsme přesedly na vlak.
V Táboře jsme vystoupily.
Abyste věděli, jak jsme se odvážily jet mezi normální lidi.
Já jsem si z deky ušila sukni a ten kus tý deky mám jako tady schovanej, ještě.
A maminka si z povlaku ušila šaty a ta moje sestřenice Věra, už ani nevím, co ta,
co tý maminka připravila, aby mohla mezi lidi.
V Táboře jsme potkali jednu paní, která se jmenuje Trefilová a to byla strašně hodná paní.
Židovk.. Žid.. Židé nemohli mít plný příděly jako mělo árijský obyvatelstvo, měli jsme mnohem míň, ještě před transportem.
A tahle paní Trefilová, protože můj tatínek byl velice oblíbenej, nám nosila různý jídlo.
Maso nebo drůbež nebo sladkosti.
A tuhle paní Trefilovou jsme v tom Táboře potkaly.
Jak nás poznala sn.. ani nevím, protože jsme měly ještě takhle malinkýho ježečka.
Ty vlasy rostou strašně pomalu.
A dala nám dvacet korun.
To byly naše první peníze, s kterýma jsme jely do Prahy.
A mezitím v Praze rozhlas hlásil, že se vrací transport žen, Češek z Mauthausenu.
A díky Evě Ronkový se bratr dovtípil, že by nás mohl najít.
Tak šel na vršovický nádraží, čekal, šel od vagónu k vagónu, ptal se po holkách Lustigových.
A my jsme byly v posledním vagónu.
První otázka byla..
Byly jsme překvapený, že vidíme jeho, protože on byl tak hubenej slabej kluk, že jsme si myslely, že nemůže ty útrapy přestát.
Ale věřily jsme, že tatínek jako voják, že to vydrží všechno.
A první otázka byla: „Kde je tatínek?“
A tak jsme se hned všechno dověděly.
Ptala se maminka taky na svýho mladšího bratra, kterej byl s Arnoštem v Buchenwaldu.
Woislowitz se jmenovala ta vesnice, kde Arnošt s tím strýcem Emanem pracovali.
Eman byl inženýr a dělal nějakou černou práci a jak měl ruce od oleje a nemoh se mejt, tak se mu udělaly furunkle.
A straš.. měl bolesti, že už to nemoh vydržet a v poslední chvíli skočil na dráty s vysokým napětím.
Už prostě tu bolest nepřestál.
Tak to všechno jsme se dověděli při tom prvním setkání.
Maminku a Vě... sestřenici Věru dali na, na Pavlovo, nyní, teď se to jmenuje Pavlovo náměstí a tehdy..
Já si za chvíli vzpomenu, jak se jmenoval ten hotel, kterej na Pavláku stojí.
Tak tam ubytovali ty ženy a já jež jsem měla tu infekční žloutenku, tak mě dali do nemocnice.
Mezitím bratr měl jeden úkol.
Byl v lágru s, s mladším klukem, kterej se jmenoval Milan Oppenheimer.
To byl míšenec. Maminka křesťanka, tatínek Žid.
A ten Milánek měl umrzlý nohy a věděl, že zemře, tak prosil Arnošta, aby šel k jeho rodičům do Truhlářský,
do Prahy 1, Truhlářská 20 a řek jim, jak skončil.
Tak to Arnošt splnil, ten úkol, a pan Oppenheimer se ptal: „A jak dopadla tvoje rodina?“
„Maminka se vrátila, sestra a sestřenice. Jinak nikdo.“ „A kde budete bydlet?“
„No já už jsem zjistil, že v našem původním bytě bydlí česká rodina, takže nemáme, kde bydlet.“
„Tady na patře žila židovská rodina, která šla do transportu.
Jak se zdá, nikdo se nevrátil.
Tak jdi na národní výbor a zeptej se, jestli by ti ten byt dali.
Protože tady bydlel německej voják, kterej na ruský frontě ztratil ruku, a dostal, dostal ten byt.
A ten utek, Němci všichni z Prahy utekli, protože se báli pomsty za to, co napáchali.“
Tak Arnošt šel na národní výbor, ten byl tehdy na Florenci.
Řek, že jsme čtyři a že by prosil o přidělení toho bytu.
Tak mu řekli: „Vždyť jsi učedník. Jak to.. jak budeš platit činži?“
„Maminka je švadlena, bude pracovat a sestra bude taky pracovat.“
A ten byt skutečně mu přidělili.
Takže Židi, Němci, zase ž.., zase židovská rodina.
IV2: A to je tento byt tady?
IV1: To jsme v tom bytě teď?
HHn: Teď js.. Ano, teď jsme v tom.. Teď sedíme v tom bytě, kterej nám byl po válce přidělenej, to jsme neměli, kam jít.
Hotel Graf se jmenoval na Pavláku ten hotel.
Takhle mi to myslí. Se zpožděním, omlouvám se.
Nevím, jak se jmenuje teď. Podivám se, až pojedu okolo.
IV1: To není důležitý.
HHn: No, první naše cesta, když jsme byli tak dalece schopný, vedla do školy.
Já jsem cho.. skončila v kvintě v libeňským gymnáziu, tak jsem se byla zeptat, jestli bych mohla dokončit studium.
Tak mi řekli, že maj u nich takový zrychlovací kroužky, že když budu přes prázdniny studovat, tak že v září bych mohla maturovat.
Přiznala jsem, že jsme chodili do kroužků, který pořádala Židovská obec, takže jsme nějak.. nějakou návaznost malou měli.
Tu maturitu jsem skutečně složila a... řekla jsem si, že vlastně nic neumím, a přihlásila jsem se do kurzu psaní strojem a těsnopisu.
A pak jsem se ucházela o místo u firmy, která měla export import, byla to firma Treitel.
A.. V tat.. V téže firmě žila paní a dcera, která byla s námi v Terezíně.
Takže vlastně jsem nastoupila ze známosti do tý firmy.
Ale byla jsem přijatá jako koresp.. česko-německá korespondentka.
Německy jsem dost slušně uměla.
Gramatiku jsme měli od primy, takže ani to nebylo na závadu, ale říkala jsem, že píšu švýcarsky, ne, že píšu německy.
Omlouvám se, dneska už bych to neřekla.
Ale po válce jsme byli tak plný zoufalství nad ztrátou všech lidí a nad tím, co jsme prodělali.
No bylo, bylo to tak.
A bratr šel taky do školy a když svýmu panu učiteli vyprávěl, co zažil,
tak ten ho jen pohladil po hlavě a nevěřil.
Nevěřil mu, že to je možný.
Šel do školy.
Sestřenice Věra a on nastoupili do obchodní akademie v Karlíně.
Věra ji dodělala až k maturitě, pak šla i na vysokou školu.
Já jsem pracovala a Arnošt po skončení prvního ročníku se ucházel o přijetí na Vysoký škole politických a hospodářských věd.
A myslím, že se ten pan profesor jmenoval Kra.. Král.. řek, že potom, co prodělal, může být přijatý.
Takže tuhle školu studoval.
Mezitím se oženil a začal pracovat v rozhlase a studoval.
Když viděl, že lidi to, co jim vyprávěl, nevěří, že to je možný, tak začal psát.
První byly články, přispíval do Věstníku Židovský obce, kterej vycházel měsíčně a i do jiných novin.
Nedávn.. Nedávno jsem mezi věcma, který jsem chtěla zlikvidovat našla jedno Rudý právo,
kde jsem objevila taky jed.. jeden jeho článek.
A pak, pak začal, pak nastoupil v Mladým světě, začal psát povídky.
Měly úspěch, byly vydávaný a byly i čtený.
A tak kromě zaměstnání usilovně psal.
Přišel rok '68.
Když nastalo uvolnění a zdálo se, že vše bude jinak..
Tak velice pozitivně mluvil o státě Izrael.
A.. to samozřejmě šlo na jeho špatný konto.
V roc.. A v tomtéž roce nap.. dostal cenu Klementa Gottwalda za knihu Modlitba pro Kateřinu Horowitzovou.
Byli ve Španělsku, a zase nevím to místo, kde byla ta cena udělena, to přijde zase za chvíli.
No, bylo to tam velmi slavnostní, vrátili se do Prahy.
Sbalili si kufr a řekli, že už těch oslav je dost a že pojedou do Itálie.
Trenýrky, plavky, ručníky a dost.
Jenomže.. Dostali jsme ještě jeden lístek, dlouho jsem ho schovávala, kterej Věra napsala:
„Prázdniny se chýlej ke konci, děti se těšej do školy.“
Ale přišel 21. srpen a všichni, který potkával, mu říkali, že tady by pro něj nebyla dobrá půda.
Abych to zkrátila, Věra, jeho žena, byla velká ctitelka Izraele, dokonce byla v tý armádě Hagana jako voják.
A hrozně Izrael milovala a tohle byla možnost, kam se z toho Říma uchýlit,
protože neměli, neměli vůbec, neměli kromě toho kufru s plavkama, s trenýrkama téměř nic.
Tak odjeli do Izraele.
Byli v kibucu, Věra pracovala v kuchyni, vím, že vstávala ve čtyři hodiny ráno.
Těžká práce to byla, ty hrnce v kibucu jsou velký, a tudíž těžký.
A Arnošt měl povoleno psát.
A pouštěl si český písničky pořád kolem dokola.
Po třech měsících za ním přišli a řekli mu: „Tak už jsi psal dost, teď budeš pracovat.“
„No tak já bych dělal řidiče náklaďáku.“
„No to se tady teď dostane takový místo po deseti letech.“
„No tak bych dělal závozníka.“
„No, po pěti letech.“
Tak viděl, že to bude se zaměstnáním velice těžký.
Ale mezitím dostal z Jugoslávie nabídku, aby napsal scénář k filmu Sutěska.
To bylo významný místo, který maršál Tito během války obhájil v úspěšný bitvě, byla, byla to velká bitva.
Tak Arnošt to přijal a stěhovali se do Záhřebu.
Pamatuju si ještě jejich adresu, to jsem tam posílala balíčky.
Jalševečka se ta ulice jmenovala.
Děti předtím chodily do izraelský školy, učily se ivrit.
V Záhřebu chodily do chorvatský školy, učily se chorvatsky.
Posílali jsme jim, posílali jsme jim balíčky.
Dovolený byly dvoukilový, ale jedna bota vážila víc než kilo,
takže třeba v balíčku mohla bejt jedna bota a nějakej textil, aby to byly dvě kila.
Vím, když tam jela poprvé maminka na návštěvu, tak vezla tři polštáře.
Oni nemě.. oni neměli nic.
A zase asi po roce přišla na.. nabídka, že ve Spojených státech v Iově je kurs pro spisova.. roční kurs pro spisovatele,
kam mohou přijet i s rodinama.
Tak to akceptovali.
To měli pořád ještě auto, Simcu.
Tu, tou jeli do tý Itálie, tu měli i v Izraeli a z Izraele ji odvláčeli do Chorvatska.
V Chorvatsku jeden spolužák Arnoštova syna Pepíka, Boris Vojasinovič, ji od.. ji odvez do Prahy, úspěšně a na Smíchově naboural do sloupku.
Takže byla dost poničená.
V tý Americe žili tak, že děti chodily do americký školy.
Jak vidíte, ten jejich život byl velice pestrej.
Takov.. takov.. Střih.
Jednou byl zábavní večírek a Věra tancovala s jedním Američanem, kterej se jí ptal: „Proč jsi tak smutná?“
„No, kdybys měl nezaměstnanýho muže a dvě děti školou povinný, taky by jsi byl smutnej.“
„A co umí tvůj muž?“
„No je spisovatel, píše povídky, dělá scénáře k filmu.“
„No já jsem z American University ve Washingtonu a takovou pozici máme volnou a někoho hledáme.“
Střih.
Naložili si svý saky paky na náklaďák a cestovali ze severu do hlavního města.
Měli bohužel taky po cestě karambol, ale nikomu se nic nestalo, dobře to dopadlo.
Arnošt učil, jeho znalosti angličtiny byly dost chabý.
Když se ho děkanka ptala, jak si se studenty rozumí.. Studentů se ptala, tak studenti řekli:
„No, někdy mu nerozumíme, ale jsme s ním spokojený."
Tak šel povinně do nějakýho kurzu.
Vím, že si psal o velkej.. poslali jsme mu slovník do Washingtonu, ale to byl normální slovník
a on potřeboval ten velkej, aby si tam všechno našel.
Začal tedy intenzívně studovat a tu angličtinu zvládnul.
Děti ji zvládly snáz, protože Evě bylo dvanáct, když odjela, Pepíkovi sedmnáct a rok předtím byl..
Ještě tady z český školy byl v nějaký rodině jako se to i teď praktikuje, že děti jedou na rok někam, aby se naučily anglicky.
Takže on vlastně uměl nejlíp. Já nevím, kolik máme času, jestli je to..?
IV1: Když tak jestli Vás můžu poprosit, že byste ještě něco řekla o Vašem životě po roce '45 vlastně.
Vy jste říkala, kam jste nastoupila do práce, ale ještě jste nemluvila o rodině a o tom, jak se to vlastně odvíjelo dál až do dneška.
Jestli to můžete nějak zmínit...?
HHn: Byla jsem u tý firmy Treitel do roku '48, protože pan Treitel byl prohlášen za kapitalistu a musel platit mil..
Tenkrát se platily nějaký pokuty, milionáři, vím, že po všech příbuzných sháněl peníze,
aby ho nezavřeli, aby moh ten obnos zaplatit.
Tak uvažoval o emigraci a jeho dcera, to byla kamarádka tý mý sestřenice Věry,
byla velká sionistka a toužila jet do Palestiny.
A tu rodinu k tomu přiměla.
Měli taky nějaký příbuzný v Palest.. tehdejší Palestině.
Odjeli a já jsem s účetním tý firmy tu firmu likvidovala a postupně jsem si hledala místo.
A jeden z těch mauthausenských vězňů, kterej nám tehdy pomoh, pracoval v Československých textilních závodech.
A zeptal se mě..
A já jsem s ním byla ve styku, protože vůbec jsme s těmi vězni, který se k nám tak dobře zachovali, jsme pořád udržovali kontakt.
Tak jsem říkala, že sháním místo, tak sem přišel dopis, že můžu ihned nastoupit.
Takže po skončení likvidace firmy jsem nastoupila na Československých textilních závodech,
který se časem přeměnily na Ministerstvo spotřebního průmyslu.
Pracovala jsem v různých odděleních.
V oddělení vývozu a dovozu strojů, protože se psaly něm.. německý a cizí objednávky,
tak mě jazyková znalost byla docela platná.
A potom později jsem se dostala do pasovýho oddělení, kde jsme za podniky, který pod ten celej resort patřily, vyplňovali dotazníky a vyřizo..
To se tehdy podniky nesměly jít na vyslanectví, třeba na francouzský a požádat si pro Zbrojovku Brno o vízum.
Musely přes ministerstvo přes pasový oddělení.
Tím způsobem se to praktikovalo.
Takže tam jsem využila svý malý jazykový znalosti.
V roce.. Vím, že v roce '51, když byla aféra Šling, Slánský a tyhle.
Tak si mě ředitel.. tehdy to byly hlavní správy, tak si mě ředitel tý hlavní správy zavolal
a řek mi, že ví, že nemám nic s těma, co jsou odsouzený společnýho a že mi věří.
Takže mě nevyhodili, protože spoustě lidem se stalo, že je vyhodili.
Třeba s námi pracoval nějakej pan Skalický, kterej byl jako anglickej voják, a ten letěl, ten kádrově neprošel.
To jsem zase přeskočila.
Dřív jsem mluvila o tom pasovým oddělení, předtím byla ta hlavní správa.
Tam jsem byla v tom oddělení těch dovozů strojů a pak teprve jsem byla v tom pasovým oddělení.
A po roce šedesát.. osm? Po roce 68 byly velký reorganizace, ministerstva se sloučily.
V.. V tý budově, kde bylo Ministerstvo spotřebního průmyslu bylo Federální ministerstvo a my jsme šli na František, kde předtím bylo Ministerstvo těžkýho strojírenství.
Tak.. Prostě potom jsem chodila pracovat na František.
Předtím jsem byla v pasovce na tom spotřebním a potom jsem byla v pasovce na tom těžkým.
Dělala jsem ve vízovým oddělení, protože jsem měla chodit na vyslanectví a vyřizovat víza.
Třeba na konz.. na konzulátě u Francouzů nebo u Němců nebo u Holanďanů.
A.. Vždycky jsem do kádrovýho dotazníku napsala, že můj bratr je v zahraničí s povolením československých úřadů,
což byl asi dva roky, protože pořád mu doložku povolovali.
Až jednoho dne ne a zase se vyplňoval dotazník a já jsem do dotazníku napsala,
že bratr už je v cizině bez povolení československých úřadů.
My jsme jezdili autem na ty různý ambasády a střídali jsme se.
A jednou s mojí šéfovou jela jedna z nás, která mě znala ze spotřebního průmyslu.
A v tom autě bylo rádio a v tom rádiu mluvil někdo posměšně o Sovětským svaze a nakonec řekli, že to byl spisovatel Arnošt Lustig.
A ta Kája nevěděla nic lepšího, než tý šéfový říct: „No to je bratr naší paní Hnátový.“
A už byl průšvih.
Přeřadili mě z vízovýho oddělení na oddělení doložek.
Nevyhodili mě, protože už jsem v tý době byla rozvedená a byla jsem matka dvou dětí.
Tak předvolali si mě, proč jsem jim neřekla, že bratr je v cizině.
Tak jsem je požádala, aby se podívali do dotazníku, který jsem s naprostou časovou přesností a poctivostí vyplňovala.
„No my jsme je nečetli.“
Do důchodu jsem mohla jít dřív, ale děti jsem měla až dost pozdě.
O první dítě jsem přišla, potratila jsem.
A když jsem byla v nemocnici, v Zemský, ležela jsem na sále, kde bylo st.. já nevím snad dvacet maminek a všechny sn.. byly šťastný,
že si, že jim udělali potrat.
A já jsem brečela a brečela a nemohla jsem se uklidnit.
A jeden lékař se mě ujal a řek, že si mě prohlídne a že uvidí, co bude dál.
No, zjistil, že mám neprůchodný porodní cesty tím strádáním, tím hladověním a že mě bude léčit.
A byl tak důslednej, byl šestadvacátej ročník jako můj bratr, takže byl povinnej jako důstojník nastoupit na vojnu.
Ale i na vojnu jsem musela..
Vedla jsem si takovou knihu, mám ji schovanou, co všechno jsem musela měřit, a musela jsem mu popisovat svý stavy.
No, první, poprvé jsem otěhotněla..
Vládík se mi narodil, když mi bylo 34 a druhý dítě mi doporučili, abych se snažila mít do dvou let, že to je nejvhodnější.
Tak to se podařilo a byla to holka, takže jsme byli šťastní a děti byly povedený.
Maminka mi pomáhala.
Do práce jsem měla nastoupit po čtyřech měsících, ale plně jsem kojila, užívala jsem si mateřství,
ale musela jsem.. měla jsem nastoupit, trvali na tom.
Tak lékařka mi pot.. napsala dopis, že plně kojím, tak jsem dostala dva měsíce neplacený dovolený.
To uplynulo šest měsíců, já jsem pořád kojila.
A tak usoudili, že bydlím blízko a že mě budou pouštět na kojení domů.
Já jsem bydlela tady a ministerstvo bylo Na Poříčí tam v bu.. tam, co je teď Legi.., já nevím, jestli je tam ČSOB, ale byla tam Legiobanka.
Je to původní budova Legiobanky.
Takže jsem zavolala mamince, že můžu jít, maminka ho očistila, připravila ke kojení, já jsem přiběhla, oč..
Taky jsem použila, myslím borovou vodou se omejvaj prsa, žejo?
Už si to ani nepamatuju.
Kluka jsem přikládala.
No ne.. ze začátku to snášel.
Ale pak se mu to už nelíbilo, vždycky hlavičku odklonil stranou.
Po deseti měsících jsem musela přestat.
Asi už to mlíčko nebylo dobrý.
To jsem vždycky běžela celou cestu tam i zpátky, abych se co nejmíň zdržela.
Abych uspěla teda v tom svým zaměstnání.
IV1: Můžu se Vás zeptat, kromě těchhle zdravotních potíží, které jste popisovala, které zřejmě souvisely s vaším vězněním za války,
měla jste ještě nějaké jiné problémy nebo něco, co by se vám vracelo, co by vás vracelo k té zkušenosti?
HHn: No můžu říct, že tak deset let po válce jsem pořád si představovala svýho tatínka, jak v plynový komoře se tísněj ty lidi
a jeden šlape na druhýho, aby se dostal vejš ke vzduchu a jak musel strašně, strašně zajít.
To se mi vracelo snad dobrých deset let.
A ráno když.. my jsme spali s mamin.., tady spal bratr, on se oženil.
Ten gauč byl rozkládací, ten byl tady v tomhle rohu, tady spali oni.
Pak když se narodil Pepík, tak postýlka byla támhle v tom rohu.
Věra spala v tom malým pokojíčku a my s maminkou jsme spaly vedle na manželských postelích.
Maminka mi vždycky říkala: „Co se ti zase zdálo?“
Já jsem pořád naříkala v noci.
Tak asi vedle mě to spaní nebylo lehký.
No můj muž.. Potom.. Potom se Lustigovi odstěhovali.
Maminka spala tady, Vládík tady a my vedle v tý ložnici s dcerou, která se po dvou letech narodila.
No byli jsme šťastný, že máme páreček.
Maminka se opravdu.. Maminka nám hodně pomáhala.
Když jsme přišli z práce, mohla jsem je doprovodit do kroužku, do cvičení, do hudebky, různě, kam potřebovali.
Maminka nám uvařila, večer jsme dostali jídlo hotový na stůl.
Mamince něco zbylo na druhej den k obědu.
Ale můj muž tu zřejmě moc šťastnej nebyl, protože postrádal, jak později řek, postrádal soukromí.
Tak dokaď byly děti malý, tak s tím minimálním soukromím to vydržel, ale potom, když bylo Hance dvanáct a Vládíkovi čtrnáct, tak odešel.
Takže jsem byla sama.
Měla.. Vrátily se mi zase takový strachy, jak, jak je dovedu životem dál?
Ale děti by.. opravdu si musím říct, že když jsem na muže jsem štěstí neměla, ale na děti jo.
Ty byly tak uznalý, tak hodný.
Sice v pubertě, kluk ne, ten, ten měl úplně klidnou pubertu, ale dcera měla..
takovou tu správnou, jakou děti ve čtrnácti, v patnácti maj.
Ale všechno se zvládlo.
Vládík byl výbornej v matice, chodil do šachovýho kroužku, dostal se do gymnázia Nad Štolou.
Hanka šla na grafickou průmyslovku.
Vládík se dostal na vysokou, vybral si... jade.. jadernou fyziku a Hanka šla na žurnalistiku.
A to jsme pořád s maminkou táhly.
Manžel nám tedy přispíval... povinně.
Hanka se vdala první.
Vládík se oženil potom.
Oba..
Vládík měl první dcer... vn... dceru, Barušku.
Ta teď končí univerzitu, bakaláře už má.
Ten.. Ten druhej byl kluk.
Ten se tedy moc učit nechtěl a momentálně pracuje manuelně a školu, kterou začal, miloval vlaky a nádraží,
dopravní průmyslovku nedodělal a teď ji dělá dálkově.
A dcera má tři děti.
Lindu, ta teď dodě.. byla promovaná na vysoký ekonomický, takže jsem jí poprvně mohla říct paní inženýrko.
Diplomovou práci mi dala, mám ji tady k přečtení.
A teď dělá druhou diplomovou práci, protože studovala střední školu ve Francii, přihlásila se na svým gymnáziu,
že bude dělat zkoušky do Nîmes.
Jen zkusmo.
A povedlo se, takže střední školu dělala ve Francii a tu francouzštinu
nenechala a i na.. přihlásila si ji i na filozofický fakultě.
Takže tu VŠE má hotovou a dodělává teď filozofickou fakultu.
No po válce jsem vůbec nebyla schopná nic říct.
A děti, když byly větší, tak mi dokonce i vyčítaly,
že kdyby jim babička neřekla, co se dělo za války, že ode mě nic nevěděly.
Ale já jsem, já jsem nemohla, já jsem měla takový vnitřní trauma.
Nebyl.. nebylo, nebylo to možný.
Až teprve v posledních letech, když potřebujou někde ve škole, abych jim něco vyprávěla, tak to dokážu.
IV2: Vaše děti, Vaše vnuč.. vnuci Vás zeptají vlastně nebo..?
HHn: Ano, ptali, ptali se a teď, teď už můžu, teď už o tom můžu mluvit.
Všichni, všichni znají průběh celý tý anabáze a velice, velice se, velice se o to zajímají.
Hanka si, pardon, to je dcera, Linda si vzala jako téma nějaký práce... jak zabili tu Elišku Hrůzovou.
IV1: Hilsneriádu.
HHn: Hilsne.. Hilsneriádu. Vím, že mý kamarádky Helgy Hoškový, hm, stu.. dcer.. vnučka si vzala zase odsun Němců v pětačtyřicátým roce.
Takže ty děti pořád v tom žijou.
IV1: S Vaším bratrem jste se viděla potom kdy?
HHn: Když odjel do tý Ameriky?
Jezdila za ním maminka, psali jsme si.
A když maminka umřela, tak Arnošt řek: „Tak teď bys mohla přijet ty.“
A já jsem pracovala přesčas do třiašedesáti a když mě tedy pozval, tak jsem ukončila pracovní poměr,
abych snadno, snáz dostala výjezdní doložku s potvrzením, že mě bude živit.
A viděla jsem se s ním poprvé v tom roce sedm.., když mně bylo třiašedesát.
Bylo to nádherný.
Přijela jsem tam na kolečkový židli.
To mi, to si ze mě dělal legraci, protože jsem měla tolik věcí, který jsem chtěla vzít, že bych to byla neunesla.
A moje sousedka,která bydlí tady vedle a jezdila za dcerou, která žila v emigraci v Římě,
vždycky taky jezdila na tý kolečkový židli, aby pobrala věci, který dceři chtěla přinést.
Tak říkal, že jsem přijela jako Švejk na kolečkový židli.
Ten pobyt byl bezvadnej.
V San Diegu žije moje kamarádka, která se mnou prodělala.., s kterou jsem se seznámila asi ve čtrnácti letech, když, když prostě Židi už byli stranou.
Kamarádily jsme sp.. se spolu i v Terezíně.
Moje maminka ji měla hrozně ráda, protože když jsem byla zařazená tehdy do transportu,
tak první vylezla na kavalec a zeptala se, s čím mi může pomoct.
To jí maminka nikdy nezapomněla.
Ona vystudovala medicínu, vzala si lékaře a v roce '65 usoudili, že tady jim pšenice nepokvete
a odjeli přes Vídeň do Ameriky.
Velice dobře se uchytili.
Říkala, že by mě taky ráda viděla, tak s Arnoštem domluvili.
Byla jsem měsíc ve Washingtonu, měsíc v San Diegu, vzali mě do Hollywoodu, do Los Angeles,
do San Francisca, kde žila taky jedna holka, která s náma byl v Terezíně.
Takže jsem byla i v San Franciscu.
Hezky jsem si to tam prošla, pak jsem se zase vrátila do Washingtonu, prošla jsem všechny muzea, co jsem mohla.
Přečetla jsem si všechny knihy, který tady byly zakázaný.
Ráno jsem.. Arnošt vstával ve čtyři a psal a já jsem se vzbudila a četla jsem dychtivě, protože jsem tady k tomu neměla přístup.
Takže ten pobyt v Americe byl bezvadnej.
Myslel jsem si, že v Americe jsou samý štíhlý lidi a la Greta Garbo, ale byla jsem překvapená, jaký buclíky jsem tam potkávala.