IV: Dnes je 14. Července 2012.
Nacházíme se v Roztokách u Prahy v bytě paní Hany Hejdánkové, která se narodila 29. ledna 1929.
A která zažila příjezd transportu smrti z Litoměřic do Roztok u Prahy v dubnu roku 1945.
Paní Hejdánková, mohla byste říct něco o Vaší rodině?
Jak jste žili před válkou, za války a jaká byla situace Vaší rodiny v této době?
HH: No já pocházím z dost velké rodiny, já jsem měla čtyři sourozence.
Tři bratry teda a ten nejmladší v roce '39 zemřel v pěti letech.
Tatínek byl v době krize byl bez práce a pak právě nastoupil v roce '33 nebo '34 k tomu filmu, ale tenkrát to byla, byla soukromá společnost, nějaká Foja.
Ateliéry byly v Radlicích.
A tak žili jsme vcelku skromně, že jo, protože jsme jako..
A ještě jsme bydleli s babičkou, s dědou a s maminčiným bratrem v tom domku v tý Jungmannově ulici.
Pak se babička s dědou odstěhovali, protože si..
samozřejmě uvědomili, že nás je šest a že jsme bydleli v kuchyni a v pokoji, protože to byl domek kuchyň pokoj kuchyň pokoj.
Takže jsme jako získali nějakej, nějakej prostor a byli jsme vychovávaný přísně.
Tatínek byl přísnej, ale tak jak to tenkrát bylo.
Chodili jsme na klavír, všichni.
A chodili jsme se učit německy nebo anglicky, že jo, to se dřív pokládalo za slušný vzdělání.
A... to bylo až jako na začátku.. do začátku války, to se nám pak jako dařilo dobře, protože tatínek vydělával poměrně dost peněz.
No ale na začátku války měl jít do Berlína do UFY a to prostě se mu nechtělo, že jo, od dětí a tak dále.
Tak sice nepřerušil tu práci s tímhle, tak jako nějak to přetrvávalo, ani nevím jakým způsobem, že jo, že..
Tady se skoro nic netočilo.
No a... v tom roce.. na tom konci tý války v roce '44, když z Roztok šli Židi do těch koncentráků, že jo, protože předtím jako..
Ona většina roztockejch Židů totiž měla německý občanství, že jo, takže se to protahovalo.
Tak začaly být takový situace v tý obci takový jako napnutý, že jo, no...
No ale v tom roce '45 vím, že.. Já už jsem měla známost s tím Gábou, s tím mým prvním manželem, od ledna '45.
A to třeba jako když se poslouchal doma rozhlas, že jo, Volá Londýn,
tak si pamatuju, že my jsme jako děti jsme byly vždycky jako poslaný do verandy, protože jsme měli hlídkovat, že jo.
Protože dřív se nezamykaly vrátka od zahrady, protože se předpokládalo, že každej slušnej člověk zazvoní nebo něco.
Tak kdyby jako náhodou někdo přišel.
A předtím se zatemňovaly okna, že jo, cpaly se deky a tak dále.
No.. My jsme věděli, že dělaj rodiče něco, co jako asi se dělat nemá, ale pak vždycky druhej den, když se o tom mluvilo, tak jsme zjistili, že teda jako...
Ameri.. Teda jako spojenci se vylodili v Normandii, že jo, a Rusové, že postupujou.
Ale fakt je, dneska to vidím tak, že my jsme jako..
Protože jsme nebyli informovaný během tý války jako o spoustě věcí, že jo,
protože jste akorát tu půlhodinu toho vysílání a jinak noviny, nic se sem nedostalo, že jo.
Takže lidi, když dneska dumaj, proč v tom roce '46 se volili komunisti, to bylo proto, že my jsme třeba vůbec nevěděli, jak.. co se stalo na tom západě.
My jsme jako trošičku jako věděli to, co, co jako tady, ale fakticky jsme, jako nemyslím já, že jo, ale moji rodiče, já jsem se tenkrát o to nezajímala,
že tápali prostě, jako jak co je, a jak a že byly nějaký smlouvy, že byly konference v Jaltě a támhleto.
Prostě jako, protože dneska víte za hodinu, né za hodinu, za dvě minuty, co se stalo v Americe.
No ale už..
Nebo co je koncentrační tábor, to nikdo nevěděl.
Vědělo se, že je někdo zavřenej, že někde je, ale jako že je to jako tak, jak to vypadalo, to jsme vůbec nevěděli, to..
Tam odtud se zaprvé nikdo nedostal, aby mohl říct je to takhle a takhle, že jo.
Tak když přijel ten transport, nebo když jako, se, tak pro nás, obzvlášť v tom našem věku, mně bylo šestnáct a půl roku..
Ty dospělí možná to vzali jinak, ale my jsme byli tak otřesený, že ten otřes prostě trvá i dneska po těch 67 letech, že je něco takovýho možný.
Já vím, že je to možný, protože dneska se to určitě někde v tý Africe, anebo prostě tam se to dneska děje asi taky, že jo.
To si budeme těžko zastírat, protože dneska ty informace dostáváte z tý televize a to, ale to jsme nevěděli, že jo.
Takže, takže pro většinu těch lidí, ta skutečnost, že něco takovýho existuje, byla prostě ohromující.
Ohromující.
IV: Vám bylo tedy šestnáct půl let..
HH: Šestnáct a půl roku, no.
IV: Co jste v té době dělala?
A vzpomenete si na tu první chvíli, kdy jste se o tom transportu dozvěděla nebo jak jste se o něm dozvěděla?
HH: Já jsem chodila do obchodní školy a právě jsme měla dělat v červnu zkoušky z těsnopisu, z psaní strojem, z němčiny, z angličtiny.
A jak jsme se o tom transportu dozvěděli?
Rodiče o tom určitě věděli, že jo, ale my jsme se.. Rodiče nám nic nesdělovali, protože se báli, že..
Protože jsem měla..Ty bratři byli mladší, že jo.
A tak se báli, abysme jako někde nemluvili, že jo, nepovídali to, nedostali je do nějakejch trablů.
Ale že se něco děje, to jsme věděli, protože to poznáte, ten neklid v tom domově, když se něco připravuje nebo když se něco dělá.
Teďkon.. to je jako když jste malá a dělaj se Vánoce, tak, takže jo.
Ale tatínek o tom věděl, protože ten už v tom pracoval, teda v tom.. My jsme tenkrát říkali v podzemí nebo jako v tom odboji.
Ne vysloveně v odboji, ale to už někdy od ledna.
A moje maminka byla taková, ona se jako do ničeho nepletla, že jo, přestože byla tedy velice vzdělaná tak..
A tatínek jako byl dominantní, že jo, tak vím jenom, že... prostě se doma připravovaly tašky s jídlem.
A mí bratři něco tušili, protože jako zase, to víte, kluci.
Někam je poslali, jeďte támhle a dávejte pozor, až vyjede z Řeže vlak, že jo..
Tak věděli, že maj..
Ale proč tam jsou, to taky jako nevěděli, že jo.
No a když jako rodiče odešli nebo odcházeli na to nádraží, tak řekli:
„Opovažte se jako odejít z domova. Tady budete!“
A jako a my jsme měli přísnej režim, no.
Samozřejmě vzali tašky, šli Kroupkou a my jsme prostě zadem kolem kostela už byli dole dřív než oni.
A velice pracný bylo uhýbat prostě těm rodičům.
Ale protože se tam jako v tom momentě, když ten transport vjel do tý stanice..
Tak tam byly stovky lidí, ale předtím nebyla nikde ani noha, že jo.
Protože v tom momentě, kdyby se objevily prostě ty shluky těch lidí, tak ta roztocká posádka né, ta věděla prostě o spoustě věcí, ale chodily tu hlídky.
Osmičlenný hlídky s takovejma plechovejma cedulema na prsou, tam bylo prostě Wache, že jo.
No tak já dneska si myslím, že se báli třeba víc než my, ale to jste nevěděla, že jo, to jste nemohla tušit, co se stane.
No, takže, tak jsme se tam dostali.
Takže ten první, to, to bylo takový pozdní odpoledne.
Tam byli i oba mí bratři a já taky.
Ale předtím, já právě nevím přesně ten čas, ale to přijel vlak, Maďaři.
Dlouhej vlak a plnej koní.
Ale já už jako vím, že to bylo těsně před tím, před tím transportem.
A oni je tady v Roztokách zadrželi, ty Maďary, a byli tam v chudobinci.
Tam byli prostě ve sklepě jako ve vězení a vím, že ti kluci tihleti, ti mí bratři a jiní kluci chodili ty koně pást.
Vždycky na noc je nahnali do těch vagónů na tom nádraží, ale kam pak to přišlo, to nevím.
To už jsem se pak jako.. Já jsem byla zaujatá něčím jiným, to nevím, že jo.
No a když, když ten transport přijel, tak jako se vůbec nic nesmělo, že jo.
Tak pak se pokusili navázat jako styk s tím náčelníkem, s tím vedoucím toho.
On nejdřív jako vůbec nechtěl se bavit a nic, že jo.
To zas vím od tatínka a od těch ostatních mužů.
Já jsem u toho nebyla samozřejmě, co pak jako vyprávěli.
No ale nakonec byl ochoten jako mluvit a něco vyjednávat, že jo.
No, tak vyjednali to že..
Oni taky byli ty hlídači hladoví, oni taky neměli, co jíst.
Oni byli na cestě, možná nějakou konzervu, tak taky byli hladoví.
Tak jako pak nějakejma narážkama, promiňte.. {smrká}
Tak nějakejma narážkama teda, že oni taky mají hlad, tak někdo běžel domů, přines nějaký jídlo.
A myslím, že to byl pan Bezchleba, protože oni měli hospodářství, takže přines chleba a uzený maso a takový.
Tak on pak povolil, že se může každýmu tomu vězni vydat krajíc chleba.
A že nesměj z toho vagónu a dělalo se to tak, že oni hodili deku, řekli:
„Je nás tu 82.“ Tak jsme tam odpočítali 82.
Ale mezitím, prostě jako, než k tomuhle došlo, tak už z těch okolních vesnic, z Únětic, z Horoměřic a z Přílep jezdily náklaďáky s tím chlebem.
Já jsem, pak já jsem nevěděla v tý první chvíli, kde se tam ten chleba vzal, ale byla čekárna plná chleba.
A to byly prostě.. To je neuvěřitelný, co jako lidi, když se něco takovýho stane, co dokážou, že jo.
No tak jsme vždycky naházeli chleba do dek, oni si to vytáhli.
A pak jsme.. Pak nás rodiče teda jako poslali domů samozřejmě, že jo.
No, tatínek tam zůstal, maminka ta tam.. Ta taky odešla.
A druhej den ráno jsme měli jet na pohřeb, kterej byl někdy v osm hodin nebo v půl devátý v Praze v krematoriu.
A přišli jsme na to nádraží.
No a tam už jako jsme zjistili, že ten velitel povolil, že oni můžou z toho vagónu ven.
Ale směli jenom o jednu kolej, dál jako nesměli, že jo.
A teď tam ta, ten peron, přikrytej co je, to bylo plný lidí, protože čekali třeba na vlak, jeli třeba do zaměstnání.
No tak tatínek řek: „Nejdeme na žádnej pohřeb, ten pán nám to odpustí.
Jdeme domů a připravíme prostě nějaký jídlo a půjdeme jako s jídlem, že jo.“
Ale ta příhoda s tou polívkou se asi odehrála ten první den večer.
To už jako přesně nevím.
Jak při.. přinesli polívku a nesli to ti chlapci z toho Technische Nothilfe.
A ten vagón před náma se otevřel a ty lidi se vysypali, teď ten hrnek se převrh.
A teď prostě protože na začátku a na konci toho vlaku byly já nevím jestli strojní pušky nebo co.
No postavený na takovejch trojnožkách, no tak ty začaly střílet.
A to právě nevím, jestli to bylo ráno nebo ještě večer, to už si jako nepamatuju.
No a tak jako že rodiče zase šli na nádraží, kluci taky.
Já jsem ještě něco doma hrabala a přiběhl můj strejda, to byl bratr mý maminky, Viktor Vlášek,
kterej byl náčelníkem civilní obrany a obhospodařoval tu jednu místnost v tom chudobinci, kde bylo takový to základní.
Bylo tam lůžko, byly tam nějaký léky, že jo, prostě to, co se pokládá za první pomoc.
A řek mi: „Na žádný nádraží nechoď!“
My jsme přivezli jednoho raněnýho, tak ho tam běž hlídat!“
No tak já teda jsem si vzala plášť a šla jsem, protože to bylo vedle, jak dobře víte.
Tak jsem tam šla, no a tam ležel ten, ten vězeň, byl to Holanďan.
Měl, pak jsem se dozvěděla, že je to zástřel, já jsem myslela, průstřel, měl kulku za lopatkou.
A tak jsem tam s ním zůstala sama, že jo.
No a protože oni všichni uměli německy, my taky, že jo, protože já jsem pak v červnu dělala zkoušku z němčiny,
tak jsme si povídali, povídali a on najednou prostě mi říká: „Ich will piesen“.
„Ježíšmarjá, co já budu dělat? Co já budu jako dělat, jo?“
Tak teď jsem zmatkovala a nakonec jsem otevřela okno a říkám, no někde půjde někde nějakej mužskej, tak ho poprosím, aby šel nahoru.
A šli mý dva kamarádi, kteří šli na nádraží, Slávek Říhů a Jirka Vedomovskejch.
Povídám: „Pojďte hoši nahoru!“ A ty už tam pak se mnou zůstali.
To zařídili, co byla potřeba, že jo, a pak přišel Séva Daumů.
To byl roztockej občan, kterej odstudoval nějaký semestry v Německu za války.
Čili že už jako měl jako nějaký znalosti.
Oni mu to pak neuznali, musel to všechno dělat znova, že jo.
A tak říkal: „No tak ten člověk se bude muset operovat, to jako není možný.“
Ale mezitím odešel dolů na ten, na to nádraží ještě jako.
Tam ještě jako vybírali ty lidi, který by potřebovali odvézt jako nahoru.
A ono se mu udělalo špatně, tomu Holanďanovi a teď já jsem říkala: „No co budeme dělat?“
Tak jsme poslali pro doktora Poledníka, to byl místní lékař.
A on přišel no a takhle nad ním udělal kříž a odešel a řek „Adie“, že jo.
A tak ten Séva Daumů potom přišel, mezitím už začali přivážet, přivezli asi dva ty vězně,
a ten Séva Daumů říká: „Já mu večer tu kulku vyndám.“
Tak jsme ho večer operovali.
Teda operovali, my že jo, že my jsme tam akorát brečeli a..
A já běžela domů pro čistý prostěradlo, Bezchleba běžel domů pro nějakej alkohol, aby, jako anestetikum, že jo.
On mu tu kulku vyndal, skutečně, on to přežil.
Jezdil sem ještě dvacet let pak, vždycky na to výročí toho transportu sem vždycky jezdil.
No a pak už se to začalo jako pohybovat rychlejc, že jo a..
Byly ty ostatní místnosti, najednou tam byly slamníky.
No a mužský dole..
Já jsem přitáhla z domova takovou sedací vanu, to asi ani nevíte, co to je.
To byla taková, taková kruhová a vzadu měla takový, jako abyste se tam..
Jako křeslo to bylo, že jo, jenomže to byla vana.
A tak se běhalo k Davídkovům, protože Davídkovi měli parní pekárnu, tak tam se..
To je ob barák, tam, co bydlí pan Boloňský, tak tam si chlapi chodili pro horkou vodu a tam v tý vaně je vykoupali, svlíkli, oholili, že jo.
A teď se přenášeli nahoru.
Ono tam je totiž ještě jedno schodiště do toho chudobince, jo, který je takhle jako z boku.
To bylo takový úzký schodiště, nepříliš široký.
Takže když jste si vzal toho člověka na záda nebo prostě jako do náručí, že on Vás držel kolem krku,
tak jako na tři zastavení byl člověk schopen ho donést nahoru, že jo.
A.. Takže najednou tam byly ty slamníky, byly tam i pokrývky, takový ošklivý, šedivý, jako deky.
A lidi nanosili prádlo, že jo, to už jako pyžama a spodky a košile všelijaký.
Tak se to tam pomalu jako zaplňovalo, ale už chodili lidi, jako ty pomocníci, že jo.
Já.. Přišly ženský, který byly jako už sestry červenýho kříže s diplomama, že jo.
Paní Erbanová a ta paní Kapitánová, a ty už jako měly nějaký, a paní Tučková, že jo.
Ta paní Tučková, to byla, ta přišla z, to byla Ruska a přišla prostě z front první světový války, čili ta věděla všecko.
My jsme večer jsme vždycky praly ty obvazy, ty obvazy byly trhaný z prostěradel.
A jak jsme to tam praly s Jitkou zrovna dole, tak nám tam zůstávaly mapy.
Že jo, a paní Tučková říkala: „To musíte nejdřív v solným roztoku a pak vám to pustí“.
Věšely jsme to na plot, sušily jsme to na plotě.
A když to ráno uschlo, tak prostě takhle nám ukázala na stehně, jak se to dá rychle, z toho udělat prostě ten obvaz.
No tak už to začalo fungovat, že jo, už tam byl ten Séva Daumů.
On tam ze začátku chodil i pan doktor Tichý, ale ten měl vlastní nemocnici jako ve svým baráku.
On tam měl asi sedmnáct nebo osmnáct lidí na zahradě.
A on měl ordinaci v takovým zahradním domku na zahradě, tak tam tak ten přišel.
Ten tam měl co dělat jako s těma svejma, že jo, on přišel.
A přišla Olga Dittrichová, to byla magistra farmacie, že jo, to už jako, a takový zkušený jako ženský, který věděly co a jak, že jo.
My jsme rádi pomohli, leccos udělaly, ale prostě co v tom věku můžete vědět?
Že jo, to už jako my už jsme se potom museli řídit nebo museli, my jsme rádi řídili tím, to co oni jako řekli, že jo.
Pak se ještě dělalo několik takových, takových jako dá se říct operací, že jo.
Tam byl Polák, ten měl, v Kralupech mu ujeli patu, měl to zabalený jenom v tý čepici vězeňský a..
Tak to taky, to se taky, to se mu ta noha pověsila na takovou šibenici, aby ji měl jako nahoře, že jo.
Oni většinou totiž zaprvé byli vyhladovělí a za druhý měli všelijaký kožní ty, jo.
Prostě já jsem tam dostala svrab, právě, že jo, i když jako při sebevětší péči.
A kluci dostali skvrnitej tyfus, že jo.
To jako, to při sebevětší péči jste se neubránila.
A chodili jsme na úřad, protože zase ve škole byl ten internační tábor pro ty Němce, že jo.
Tam jich bylo, já nevím, ke dvoum tisícům, protože tady zastavili ten, ten lazaretní vlak, že jo, takže tam...
To nebyli roztocký Němci, těch bylo pár.
Tak co jim sebrali potraviny, tak to bylo na úřadě no a ty nám to zase dávali a z toho se jako zas..
Tam byla Jitky Kobrový... Jitky Jakubcový právě maminka, ta vařila.
Ta byla kuchařka, no.
Vařilo se samý, samý jako diety, že jo pokud možno, protože oni všichni měli úplavici.
A to, to pak jako ten jeden to řek, že v Kralupech zastavili.
A protože v Nelahozevsi byla margarínka, tam se vyráběl margarín, tak tam byl vlak s.. vagón s tím margarínem.
Tak ono se jim podařilo získat nějakej ten margarín, tak to jedli s listím ze stromů kolem..
Co jeli kolem, že jo, takže to, to bylo hrozný, to byl, to byl strašnej stav.
Ale musím říct, že..
I když se o nás říká, že jako nejsme žádný valný povahy, že mi jako nějaký to.. Tak to se prokázalo, že většina těch lidí...
takovejch devadesát procent, prokázala teda jako cit, statečnost, že jo.
Protože jako to, to bylo všecko ještě před tím pátým květnem.
To jste nevěděla, co, co se stane, že jo.
Nám se taky stalo, že, že jsme tam zůstaly jenom samý mladý holky, asi čtyři, a bylo to večer.
A teďkon jak ta, ta hlídka chodila, to bylo slyšet po tý ulici, že jo, cvak cvak cvak.
A najednou někdo bouchal na dveře a teď tam bylo asi osm nebo deset lidí jako na těch slamníkách v tom pokoji.
A no tak jsme, byli jsme zamčený.
Tam byl nápis Karanténa, že jo, protože tam byl ten flektýfus a ta vlajka.
No a teď ta hlídka.
A ty jak slyšeli německy mluvit.. {smrká} Pardon.
Tak zalezli pod ty slamníky a teď já taky.
„Jdi tam, Hanko, a vyřiď to.“
Tak já: „Co se jako děje?“
A on mi říká, no: „Máte špatně udělaný zatemnění, tam Vám to…“
A že to jako půjde spravit.
Já jsem říkala: „Né, počkejte, já to spravím, běžte ven a dívejte se, jestli jako jsem to spravila, že jo.“
Tak jsem hnala dovnitř, stáhla jsem to pořádně, utáhla a on tam stál furt za těma dveřma, on asi taky se bál, že jo.
A tak mi říkal: „Né né né, je to, je to v pořádku.“
A já přišla a říkám: „No prosím vás, co jako?“
„No Němci?“ A to..
A pak Vám oni taky všichni měli na krku některý měli ty značky…
CM: Pozor, pozor prosím na ten mikrofon.
HH: Ježíš šmarjá!
No a tak oni všichni nosili, některý měli ušitý sáčky takový třeba z ustřižený kapsy a v tom měli kůrky od chleba.
A my jsme říkali: „No to už jako nemusíte, že jo, teď už jako nebudete mít hlad.“
No ne, ne.. nedostali jsme to z nich, nechtěli to vydat.
Prostě jako ten chleba jako ne, že jo.
„No nevíme, co se s náma stane.“
Ale víte, co je zajímavý?
Zaprvé tam teda taky byl Němec, kterej se potom..
Já už.. Já jsem zapomněla jméno, ale možná, že bych to někde vydobyla z tý paměti.
Kterej pozdějc byl vysokým politickým činitelem v NDR.
Jo, a ten první, co bylo, že chtěl sešit a tužky.
Říká: „Mě stačí obyčejnej školní sešit“ a hned začal psát.
Já si možná vzpomenu, kdo to byl.
A pak tam třeba byl Australan, kde se tam vzal, to nevím.
A ten řekl, že je abé, že teda jako je kněz a že jako.. jako bych řekla, jeho.. znakem, tím, že je kněz, že je klobouk, jo.
No a teď kde klobouk?
No tak já jsem hnala domů a protože můj děda jeden nosil kl..
Tatínek taky, dřív mužskej nechodil bez klobouku.
Ale nosil klobouk, kterýmu se říkalo diplomat, jo.
To byl klobouk, kterej se nesklápěl, prostě měl takovou tuhou..
No prostě byl to diplomat, no.
Tak „Dědo, dej mi.“
„Na co?“ Tak jsem to řekla a mi děda dal diplomata.
Tak jsem mu přinesla ten klobouk a on si ho na tý posteli narazil na tu hlavu a už ho, už ho nesundal.
Pak tam byl takovej mladej kluk, asi tak jako my, taky jsme kolem něj pořád lítaly.
To byl Francouz, kterej údajně se měl pokusit spáchat atentát na Pétaina, a tak ho zavřeli a měl zlomenou ruku.
A to si zlomil někde v Kralupech nebo po cestě, že jo.
Tak to tenkrát Séva Daumů mu udělal prostě jako tu sádru.
On totiž ten Séva sloužil přes den v nemocnici a chodil až k večeru.
A on sem z tý nemocnice právě nosil třeba nějaký léky anebo ty, ten obvazovej materiál, že jo.
On pracoval, já si nevzpomenu, jak se ten lékař jmenoval, na tý umělý ledvině spolupracoval.
Levit, myslím. No, tak..
A teď jsem zapomněla, co jsem to chtěla. IV: Toho Francouze.
HH: No a tak ten zase jako že by potřeboval šátek na krk, že jo a takový.
Já jsem furt běhala pro něco domů.
Nebo ty Poláci: Oni jak, jak už viděli, že jako se to, se trošičku zlepšila situace, oni se pořád hádali.
A „On byl kápo!“, jo, na někoho.
A já říkám: „No ale to nemůžete říct.“
„Tak se podívej, vždyť on proti nám jako je tlustej.“, že jo.
No byl jako silnější. To je pravda.
A pak tenhleten, co měl tu patu jako zavázanou, tak říkal, že.. něco chtěl.
A já jsem mu nerozuměla, že jo, a pak ty ostatní říkali: „On chce borůvky.“
Tak já zase dolů do sklepa domů: „Mami, máme borůvky?“
A ona říká: „Haničko, tam možná najdeš poslední skleničku.“
No a teď ty ostatní Poláci, když jsem s tím přiběhla, tak říkali:
„No to jako jemu se udělá prostě všelijaký jako, co si vzpomene, že jo.“
Tak já jsem tu skleničku těch borůvek musela rozdělit, že jo, protože jsem ji nemohla dát jenom jemu, to by snad z toho jako byla bitva.
A pak mi právě tamten jeden Polák řek: „Víš“, já to řeknu, teda jako já jsem nad hrobem, tak to klidně můžu říct.
Ten mi řek: „Víš, Poláci jsou divnej národ.
Ty mu poneseš srdce na dlani a on ti ho na tý dlani probodne.“
A já nemůžu říct, že jsem si to potvrdila, protože jsem jako s žádnejma Polákama potom už nikdy nepřišla do, do to toho, ale..
Pokud jako mám s nima mám zkušenosti tam..
Anebo s tím, že když potom se posílali do těch repatriačních vlaků, že jo, tak se museli odvézt na Hlavní nádraží,
tam to předat prostě tý komisi, která to přebírala, že jo.
No a já jsem přijela zpátky do Roztok a oni už byli v Roztokách zase zpátky.
Já jsem říkala jako: „Jak je to možný, že jo, že nechtěj domů?“
No a pak mi jeden z nich řek, že oni se nemůžou vrátit do tý obce, odkud pocházeli.
Že prostě tam mají hříchy.
No a když jsem říkala „ No jaký hříchy?“, tak on mi říkali „No my jsme prostě jako třeba spolupracovali s Němcema.“
A různý takovýhle věci.
A pak jsem zjistila, když jako, když nastal ten pátej květen, ta revoluce.
Tak tenhleten, kterýho oni jako pořád tvrdili, že byl kápo, jo, on se jmenoval asi Leopold, protože oni mu říkali Poldi, tak ten zmizel.
A vrátil se prostě asi toho devátýho, desátýho května a měl takovej malej kufřík a ten měl plnej šperků.
Prsteny a náramky a tak dále.
A říkal „Děvčata“, protože nás tam bylo víc, že jo, takovejch mladejch holek, „jestli chcete, tak si vyberte.“
No my jsme říkaly né, prostě, protože to tenkrát nebyla móda nošení toho.
A on pak vyprávěl, že to v Praze ukořistil různě, že jo.
A když pak vyprávěl, jak to ukořistil, tak to, to bylo úplně strašný, to nešlo poslouchat.
No a toho jsme vůbec nedopravili zpátky do toho Polska.
Ten prostě tu asi někde zůstal, no.
Takže měl nějaký velký hříchy, no, to nebylo bez hříchu.
IV: Kolik tam těch vězňů v chudobinci bylo asi a jak dlouho?
HH: Kolem osmdesáti. No ono, ono to bylo kolísavý, protože my jsme některý museli odvézt na Bulovku s tím skvrnitým tyfem.
A protože jako se báli jet tady, tak se přívozem jelo do Klecan a z Klecan se jelo druhou stranou, protože to nebylo na ráně a nebylo tam tolik kontrol, že jo.
Tady jste musela projet přes celou Prahu, když jste jela na Bulovku.
No ale zase třeba lidi, co měli doma ty.. a teď třeba zjistili, že jako nemůžou s nima nic dělat, že jsou nemocný, že jo, tak je zase přivedli.
Já jsem tam byla do tý doby, než se to stěhovalo dolů do tý Sakury.
To už jsem.. Zaprvé jsem dostala ten svrab a za druhý tatínek jako trval na tom, že tu školu musím dodělat, protože jsem chodila do soukromý školy.
Takže když, když už jsem s tím strávila tři roky, tak že jako trvá na tom, že jo, abych udělala ty zkoušky.
Já jsem je stejně dělala potom až v roce '46, že jo, protože jsem zameškala takovou dobu.
Ale to jako nehrálo žádnou roli.
Ale já jsem do tý Sakury jako nechtěla.
To už bylo takový.. ne.. jak bych.. no já nevím, jak bych to řekla, no.
Ono tam bylo dost lidí, že jo, jako těch nemocnejch, protože to ještě od.. přivezli odjinud jako.
Protože to byl hotel, poměrně dost velkej, že jo, ta Sakura, že jo, že těch lůžek tam bylo dost.
Ale tam už jsem potom nešla, čili já jsem tam byla tak asi někdy do patnáctýho, do šestnáctýho května.
A mezitím právě toho šestnáctýho května odjel ten obrněnej vlak do toho pohraničí tady odsud.
IV: Zúčastnila jste se toho pohřbu na Levém Hradci, kde..?
HH: Ano. Ten pohřeb šel z náměstí tam, co je před školou.
To náměstí vypadalo jinak, ten pomník byl tam, co je to pískoviště.
A to byl jenom trávník, že jo, nikde nic.
Tak tam byli Vraštil, ten z Ajmovky, Pepík Žirovnický a čtyři myslím byli.
No, a ten Míla Vraštilů byl z toho Technische Nothilfe, že jo.
Toho zastřelili, když jel ten, toho pátýho šestýho května, když jel ten vlak na pomoc, obrněnej vlak na pomoc Praze.
Tak oni zastavili v Bubenči a toho Žirovnickýho zastřelili na nádraží.
A toho Vraštila takhle když jdete potom kolem nahoru, jak je to..
Bylo to sovětský nějaký zastupitelstvo, tak asi v polovině, tam je deska na plotě u Stromovky. Tak tam.
No a to jsem na tom pohřbu jsme šli v národních krojích.
Ty fotky mám. To jsem dala Boloňskýmu, co jsem měla fotky.
No to byla strašná spousta lidí, opravdu to se dá říct, že to byly tisíce lidí, no.
IV: Můžete to popsat, jak to probíhalo, ten pohřeb?
HH: No bylo to.. Na tom náměstí byl, byl nějakej obřad krátkej teda že jo a tam se to jako, tam se sestavil ten průvod.
Asi nejdřív šli nějaký..
No, asi kluci z toho, z toho obrněnýho vlaku.
No, taková jako nějaká vojenská jednotka, že jo, pak nás šlo asi třicet, čtyřicet v těch národních krojích, že jo.
Pak šel farář s těma ministrantama, pak prostě vezli na lafetách ty, ty rakve.
Protože ten Žirovnický byl fotbalista, tak fotbalisti šli kolem jako čestná stráž.
A.. šlo se pěšky až do Žalova, že jo, prostě jako celá, celou cestu pěšky.
To byl takovej normální jako katolickej obřad. No a..
Ty Vraštilovi rodiče potom někdy vzápětí, jo, když už to jako bylo možný, tak toho Vraštila převezli.
Protože on byl odněkud.. z východních Čech.
IV: A ti vězni, kteří zemřeli..
HH: Na tom poh.. Ne to jsem.. Já mluvím o těch, co padli v revoluci.
Ale ty vězni, to jsem nebyla, ale vím, že..
Se tam dohad.. Já jsem to potom hledala taky na úřadě, že to místo.. s devadesátiprocentní jistotou zaplatili Sokolové.
A taky na tý fotce je vidět, že tam byli bratři Lorencové a pan Kobr, to byl náčelník Sokola.
Že to jako asi dohromady dali ty, ty Sokolové a ten revoluční to..
A byla tam taky strašná spousta lidí.
A byl to normální pohřeb prostě s knězem, že jo, a se všema obřadama, který u toho mají bejt.
Vím jenom, že říkali, že potom měli problém nějak s tím uložením těch rakví, že jo, protože asi ten hrob nevykopali dost velkej nebo..
To vím, že, že to potom vyprávěl Míla Pivoňů, že s tím jako byly nějaký potíže.
A za ten, za tu nemocnici naší tam byla paní Binderová, to byla normální ošetřovatelka.
Už starší paní a je i na tý fotce a ještě, ještě někdo.
No, ale já jsem měla fotku těch mrtvejch.
To jsem právě tyhlety věci všechny, co jsem měla, jsem poslala do toho Německa, když se mi poprvé ozvala paní..
Oni mi řekli pak, že je to paní, to já jsem z toho prvního dopisu nepoznala, protože to bylo takový italský jméno nějaký.
Tak jsem to dala do balíku a všechno jsem jí to poslala, protože já říkala, už jsem stará, po mě to někdy někdo vyhodí a ona to třeba využije, že jo.
Jako že fotky a, a to, co jsem měla jsem poslala.
To byl balík, tenkrát mě to stálo poměrně dost peněz, to poštovný, protože jsem to posílala nějak..
To nemluvím kvůli těm penězům, jo, že jo, ale že to opravdu byl balík, no.
No ale pak jsem se dozvěděla, že se nic, nic nedělo a že ona se snad někde zabila v autě nebo že došlo k nějaký tragédii.
IV: Já se znovu vrátím k tomu, že Vám bylo tehdy těch šestnáct a půl let.
Jak to na Vás.. vlastně vidět ten transport a vidět ty vězně, jak to na Vqás zapůsobilo?
Mělo to na Vás nějaký trvalejší vliv, nebo...?
HH: Úplně trvalej vliv.
No tak jako ono to vychází z povahovejch vlastností, že jo, ale i z výchovy.
Ale fakt je ten, že, to mi říká moje dcera: „Co se do toho pleteš?“
Že já se vždycky..
Já nemůžu koukat od tý doby na někoho, komu se něco stane, rozumíte?
Dítě si rozbije koleno to, a já.. koleno, a já už jako k tomu musím běžet, že jo.
Rozumíte, to Vás nutí, prostě, to máte pořád jako v těch myšlenkách jako, jako musíte pomoct, musíte pomoct, jo.
Je to, je to zážitek, kterej prostě jako nemůžete zapomenout.
Zapomenete spoustu věcí, že jo, to je asi normální, ale tohle, já zavřu voči a já to vidím. No.
A citově mě to taky poznamenalo, že jo, protože právě já..
Já jako nejsem sobecká tím pádem, rozumíte?
Já dovedu jako dát, jako myslím citový nebo i to..
Až přespříliš, jo, že, že třeba to mi jako moje děti říkaj: „Mami né, prostě vyčerpáváš se tím“, že jo a to.
Tak to je to, že si říkáte, to už jako nikdy bych jako nechtěla vidět, opravdu bych to nikdy nechtěla vidět.
A.. Ten, ten pocit, že jste pomohla, to je dobrej pocit, že jo.
To samozřejmě Vám to udělá dobře, že jo, to Vám, to Vás jako pohladí. Ale..
A většina těch lidí, která u toho byla a viděla to, tak ty pocity má stejný.
Jo, protože jestliže jako třeba vidíte boura.. bouračku auta nebo takový, tak Vás, tak to s Váma taky otřese, že jo.
Ale uplynou tři, čtyři roky a řeknete: no, to byla hrozná bouračka, ale už, už to s Váma jako tolik nehejbá, že jo.
Kdežto tohleto, jako, {smrká} to absolutně..
A to, to vím, že to říkají i ty ostatní, že jo, kteří u toho byli, že to prostě to je zážitek, kterej asi Vám obrátí tak jako ty pocity naruby, no.
IV: Po válce připomínal se ten transport v Roztokách nějakým způsobem?
Nebo i třeba na nějaký celostátní úrovni?
HH: No připomínal se teda každým rokem v tom dubnu, že jo.
Ale protože celou, celej ten, celou tu ovládala to Zdeňka Preiningerová, která byla náčelnice čes.. červenýho kříže,
tak se vždycky dělaly prostě jako ty vzpomínky tam u toho hrobu, že jo, nebo prostě různý promítaly se filmy a tak dále a tak dále.
Ale ona měla strašnou spoustu listinnýho materiálu, protože ona si s těma lidma dopisovala, že jo.
Ona s nima byla ve styku.
No ale když jako umřela, tak..
Už ona to předtím spálila a ten zbytek spálila ta její dcera, čili že z toho nezůstalo vůbec nic právě.
To nevím teda proč.
Proto já jsem to dala z ruky, aby to někdo nespálil, no.
Ale připomínalo, ale ne tak jako v tom, v tom stylu jako je to teďkon, že jo, že prostě jsou tam třeba i zástupci z těch ambasád a tak dále.
To ne teda, to ne.
A dokonce jsem prohlížela kroniku na úřadě.
Protože já jsem tam deset let byla na brigádě už jako důchodce.
A tak jsem hledala prostě a v tý kronice je o tom pět slov.
IV: Jak si to vysvětlujete?
HH: No protože to psal pan Ulrich tu kroniku tenkrát.
To byl teda, to byl ultra ultra ultra komunista a pravděpodobně si myslím, že..
Protože on tam u toho vůbec nebyl, že jo, tak on nebyl jako citově na to vázanej.
My jsme všichni byli vázaný více či méně citově, on ne.
Ale mě to strašně překvapilo, asi před čtyřma rokama se o tom začlo mluvit, že by se to mělo do.. doplnit.
Ale nic se nedoplnilo, no.
Dneska už těžko budou doplňovat, protože kde budete shánět ty pamětníky?
My jsme nejstarší a byli jsme nejmladší tenkrát, že jo.
Mě je čtyřiaosmdesát, tak to..
Ale možná, možná že to je..
Já se zeptám Jakubce, protože..
I ty mladší kluci, jo, třeba třináctiletí, čtrnáctiletí, oni se zúčastnili různejch těch akcí, že jo.
Ale rozešlo se to, že jo.
Oženili se někde na vojně anebo tak, že už se sem třeba nevrátili, ale pravděpodobně by se jako našli, kdyby, kdyby..
To jsme říkali s Jakubcem, že se pokusíme to jako nějak dát dohromady, no.
IV: Paní Hejdánková, děkuju.
IV: Ještě o tom lazaretním vlaku, jestli byste mohla třeba něco říct?
HH: No, no. Právě tam na tom, na Masaryčce na sedmý koleji stál v tý době lazaretní vlak.
To jsem jezdila do školy, že jo.
A tam skutečně byli lazaři v tom vlaku, to jste viděla ovázaný hlavy, že jo, uříznutou nohu a..
No a oni je nechtěli pustit na trať, že jo, protože jako ty tratě byly plný.
Ještě jako se vozil vojenskej materiál a já nevím, střelivo a já nevím co všeho možnýho.
Na tom, na tý samý bázi zastavil ten přednosta odjezd toho vlaku transportního, že prostě jsou zasekaný nádraží, že jo.
No ale toho pátýho května, když začala ta revoluce, tak zaprvé na tom nádraží Masarykově za.. zastřelili asi třicet pět lidí, tam u tý zdi.
U tý, co, co se skladujou ty lokomotivy.
A za druhý právě ty esesáci pražský naskákali do toho lazaretního vlaku a vynutili si odjezd z tý, teda směrem na ty Kralupy.
A ten Branald to popsal v knížce Lazaretní vlak, protože on v tý době byl výpravčím na Masarykově nádraží.
Takže on skutečně byl účastníkem a viděl to všechno jako na vlastní oči.
To né, že mu to jako někdo vyprávěl, on to viděl.
No, a takže ten lazaretní vlak dojel až na to místo jak jsou výhybky před Roztokama, čili mezi šraňkama.
A tam je zastavili ty, ty roztocký gardisti, že jo.
Byl to poručík Šel a já nevím ještě kdo.
No a oni se teda jako vzdali.
A to je právě na tom kotouči, kterej máme, tak co tam jdou ti Němci s těma kolama, tak to byli ty lidi, který byli v tom vlaku.
No a nejdřív to odvedli..
Ty lazary nechali v tom vlaku a ty, co, co tam nas.. naskákali, ty esesáci a co to bylo všecko.
To byli i normální vojáci, že jo, tak je odvedli nejdřív na fotbalový hřiště.
Tam už je jako hlídali a odebírali jim tam potraviny právě, že jo, to, protože to potřebovali pro nás.
No a pak je teda odvedli do tý školy, že jo.
A tam, to tam tenkrát bylo prostě asi..
A tam tenkrát byl náčelníkem nějakej poručík Pešek a tatínek můj dělal toho jeho pobočníka, protože tatínek mluvil perfektně německy, že jo.
Takže většinou ty výslechy a takový, to dělal.
A ta roztocká posádka, která byla teda domluvená, že jo, a tak dále, tak ta..
Někoho z nich odvedli do zajateckýho tábora, ale většina z nich prostě mohla odjet jako ne hned, že jo,
po několika dnech třeba, já nevím, v polovině toho května, mohla odjet domů.
A ten velitel, ten Hans Scherup, ten byl z Podmokel, ne z Podmokel, z nějaký, nějakýho předměstí, já mám dojem, že se to jmenovalo Povrly.
A tam měl manželku a měl tam dvě děti.
On byl, to byl mladej mužskej tenkrát, já bych řekla tak čtyřicetiletej.
A tak pak se zjistilo, že mezi těma, co sebrali z toho vlaku byla strašná spousta esesáků a dokonce i gestapo.
No a to potom odsoudil ten lidovej soud.
Jsou ty.. rozsudky jsou podepsaný, že jo, plukovníkem Weinerem a, a panem plukovníkem Nechvátalem.
A byli odsouzený k smrti a popravený v tý, v tom anglickým parku.
Tomu se říkalo anglickej park, nahoře, co je ten les, když byste jako šla směrem do Suchdola.
To byl skutečně anglickej park, to nebyl les.
Normálně to bylo vysazený, že jo, tam byly všelijaký vzácný stromy a byla tam pískovna.
Ale ta pískovna už se nepoužívala, že jo jako, protože ta byla ničí.
A jak už se nepoužívala, protože asi byla vyvezená, ale bylo to takový poměrně dost hluboký, možná deset patnáct metrů takový údolí, že jo.
A tam oni si museli vykopat hrob.
A museli se svlíknout do půl těla, že jo, aby ukázali na tý ruce, že tam maj vytetovanou SS a měli tam právě nějaký číslo a zjistilo se potom, že to byla krevní skupina.
No a my jsme potom utekli teda, jo, protože my jsme tam..
Byla tam paní Erbanová, já, ten Jirka Brod, no byli.. pak Jakubec.
Nás tam poslali, abysme tam byli jako jistota, že když se něco přihodí, že jo, no takhle.
My jsme utekli, protože, víte, co nám vadilo?
Že ten, kdo tam stál s tou pistolí, že byl člověk, kterýho jsme denně potkávali na ulici a strašně jsme si ho vážili.
A mysleli jsme si, prostě on to byl inženýr.
No a pak když ho tam vidíte, i když jako možná oprávněně, tak to mi, to dodneska mi to taky taky leží v hlavě.
No, ale ono Boloňský to furt sháněl.
A to bylo asi v tý době, kdy se hledaly ty německý hroby, že si to teda Němci vyzvednou, což si pak nevyzvedli, že jo.
Tak ta pískovna se potom sesula.
Čili nad tím hrobem je patnáct.. deset patnáct metrů toho písku, že jo, protože ty si..
Dokonce tam zahynulo dítě v tý pískovně.
Je, šli tam rodiče s ním jako si hrát asi dvouletý a ta stěna se sesypala na to děcko a už ho, už ho nevy.. nedostali ven.
To už bylo po válce.
IV: Vy víte tedy, jak se to tam tehdy odehrálo v té pískovně a kdo tam byl?
Řeknete nám to?
HH: Jako kdo střílel?
Ale.. Pan inženýr Vorlíček.
Ono.. Je.. Má tu dceru, ona to ví, ta dcera, už jí to jako lidi asi dávno řekli, že jo, ale..
Ale možná, že tam potom ještě i byl někdo jinej, že jo, no, ale teda když jsme tam byli my, tak to byl ten, ten Vorlíček.
A to mě právě jako zdrtilo, protože já, já jsem si myslela, že jako slušnej člověk tohle dělat nemůže, no.
Ono asi, ono asi, ono by se to bejvalo asi možná nestalo, kdyby nepřijel ten transport.
Kdyby lidi neviděli tu strašlivou hrůzu, rozumíte, tak by asi zase pak neuměli jít a, a střelit.
Jo, to asi těžko.
Ale to ještě v nich jako kypěl ten hněv strašlivej, že jo, takže..
I když nevím, no. Nevím.
Ono se to strašně dlouho tajilo, to se..
Ony byly i jiný věci, protože roztocký Němci byli zavřený v těch vinnejch sklepech pan.. co je teď pan Šlancar, že jo, tam jsou nádherný sklepy.
A tam je zavřeli.
A to jsem viděla na vlastní oči, to nepovídám nic, co jsem se dozvěděla.
Protože oni je třeba nechali potom do tý serpentýny lézt po kolenou, že jo, takový ty roztocký, který sami měli máslo na hlavě.
Měli třeba zažádaný o německý občanství, že jo, a dostali ho sedmýho března.
No a pak dělali teda takovýhle ty.
To byla strašná doba, no.
Teď si myslím, že, že to je asi nejdelší doba v dějinách, kdy tady v tý Evropě nebyla žádná válka.
Těch sedmdesát let.
IV: Děkuju.
HH: No ale víte, co bych Vám ještě mohla říct?
Že... ty... ty věz.. ty Němce, který byli v tý škole, tak ty potom teda jako taky odvedli do zajateckých táborů, jo.
Ale bylo zajímavý, že ta místní posádka, která tady byla teda na konci tý války,
to bylo, to byla domobrana, to byli samý starý mužský prostě přes šedesát let, že jo, který asi měli větší hrůzu, než my.
Co, co jako to..
No tak ty asi dva nebo tři z nich dali to..
Nevím, proč, asi někde našli v těch papírech nějaký..
A víte, co je taky zajímavý?
To jsem viděla na vlastní oči.
Že ty esesáci, který potom byli zastřelený dole v, v tý pískovně,
že oni u sebe měli fotky, jak na Ukrajině, pravděpodobně podle těch lidí to bylo, si myslím, že to bylo na tý Ukrajině,
jak tam měli prostě to lešení, že jo, na tom viselo devět oběšenejch.
A on tam prostě ruku, ruku v bok stojí jako u toho, aby bylo vidět, jakej byl hrdina, to.
A měl to u sebe ještě prostě na konci tý války v peněžence, jo.
A toto jsem viděla, protože to tatínek přines ukázat jako domů.
Protože my jsme k tomu měli poznámky, že jo, k těch, těm..
Že, že to se nedělá, že jsme zrovna takový a.. a tak.
A taky měli dost nakradenýho zlata.
To bylo, to byly bedny, to bylo jak tenhleten stůl, co měli.
Cigártašky a, a pudřenky zlatý a náramky a všechno to měli v těch, v těch, těch zavazadlech.
To se potom ztratilo, část z toho se ztratila na tom úřadě a v roce '53 kvůli tomu byl soud.
A protože můj tatínek byl úředník, tak on vždycky, vždycky všecko, co předával, tak na to měl protokol, že jo.
Já jsem říkala „Prosím tě, že tě to baví“, že jo.
No tak on prostě předal na Národní výbor to, to, to, to a tam mu to museli podepsat.
Tak vím, že.. pak, protože to měl v nočním stolku a do nočního stolku nikdo nesměl.
Takže pak, když byl ten soud, tak jako to vytáhl všechno, že jo.
Aby to předložil, že, že to skutečně jako bylo odevzdaný, že jo, to, co se tam sebralo, no.
A taky, co měli to..
Ten můj brácha, ten, ten Vašek, tomu bylo třináct let.
To byl strašnej hrdina, a tak šel zabírat tu školu, že jo, toho pátýho května v poledne.
A tak oni samozřejmě z toho.. Ještě s Alešem Lyerů.
A oni z toho měli samozřejmě jako samozřejmě asi zábavu, že jo.
A on přišel domů a přines si samopal a teď tu, a teď ten pás s těma nábojema a v kapse měl kostku margarínu.
A teďkon jak to měl na těle v těch kalhotech, tak ta, ten margarín se mu rozehřál a teklo mu to po tý noze, že jo.
A teď jako hrdej, že přines domů samo.., samopal a to udělal ještě jednou a to mu tatínek jako mu nařezal, říkal: „No to snad není možný“.
A pak to udělal ještě jednou a to už ho táta zavřel do sklepa.
A my jsme ve sklepě neměli žádný okýnko, tam byly jenom takový větráky.
Tak byl zavřenej v tom sklepě, jo, během tý revoluce, jako mezi, mezi tím pátým a tím devátým květnem.
A on se z tý, z toho sklepa dostal, samozřejmě jestli vylezl tou dírou?
No jinudy nemoh, maminka by mu neodemkla.
A teď přes noc nebyl doma.
No tak maminka šílela a pak chlapi přišli a přinesli rádiovku a říkali: „To ztratil Váš Vašek v Podbabě“.
Tak on, když nasedali ty mužský do toho auta, že jeli na pomoc tý Praze, tak on se tam dostal do toho auta a oni pak tam dobejvali tu sladovnu.
To je tak jak se podjížděl ten starej viadukt, jo, jak se jde nahoru k..
No, já, já si nevzpomínám na jména, tak tam jsou sladovny a cihelny, že jo.
Tak tam byli Němci, tak to, to se dobejvalo, no, tak on tam se někde to…
A o tom ví Polda Hejlů. Ten tam byl.
A ten Láďa Bláhů. Ten Láďa bohužel teď zemřel, no.
No tak zase jako doma byla exekuce, že jo, ale to nebylo vůbec nic platný.
To byl takovej strašnej rebel, je to do dneška.
Přesto, že už je mu taky osmdesát.
On šel na vojnu a v Litoměřicích si namluvil a už tam zůstal, no.
Takže je šedesát let v Litoměřicích.