JJ: Jsme vlastně měli na starosti, asi jsme byli tři nebo čtyři..
CM: Tak, já jsem připravený.. A můžeme začínat.
IV: Tak jo, můžeme začít.
JJ: Jo?
No, to klidně do toho pinkněte, to přivezly z.. tehdy z Řecka děti.
No, takže..
CM: Pojď co nejblíž, pojď co nejblíž ke kameře..
IV: Jo.
JJ: Heleďte se, já se třeba trochu, jestli by.. jestli by mně to pomohlo, tak se trochu učešu, ale..
IV: Ne ale je to dobrý, paní Jakubcová, opravdu, no, máte to dobrý.
JJ: Jo? Dobrý, děkuju, děkuju. Takže to bylo, že jsme je..
IV: No, kdyžtak ještě počkejte, já to nejdřív uvedu a vlastně pak se Vás ještě..
Pak Vám budu klást ty otázky..
JJ: Ano, ano, ano.
IV: Že to vezmeme trošku popořadě.
CM: Můžeš.
IV: Takže dnes máme 14. června 2012.
Jsme v Roztokách u Prahy u paní Jitky Jakubcové rozené Kobrové narozené 8.8.1930.
Já se jmenuji Pavla Plachá a budu s paní Jakubcovou mluvit o transportu smrti,
který zastavil na konci dubna roku 1945 v Roztokách a jehož je paní Jakubcová očitou svědkyní.
Paní Jakubcová, mohla byste nejprve nám říct něco o Vaší rodině?
Hm.. Jak žila za okupace?
Čím byli Vaši rodiče, vlastně.. z jaké rodiny pocházíte?
JJ: Ano, takže můj tatínek byl za.. před válkou starostou Sokola a potom byl za války zaměstnán u firmy Pižl.
Fotoaparáty se tam jako prodávaly a nabízely.
Hm, no a maminka byla doma, tehdy to tak bylo zvykem.
Ale pochopitelně teda jako vládcem rodiny byl tatínek.
A když tatínek se dozvěděl, že v Roztokách zastavil ten vlak, který vezl ty vězně, tak se seběhla.. teda všichni jejich známí.
Nevím, koho bych měla ještě teda jako jmenovat.
Byli to jako převážně členové Sokola.
To bych chtěla teda zdůraznit, ty v tom hráli velikou roli.
A z.. potom z toho okolí, když se to dovědělo, tak vozili na žebřiňácích nejen jídlo, ale i oblečení.
A pomáhali nám otevírat ty nákladní vagony jako.. chlapci tedy, kamarádi, kteří jako měli větší sílu než teda my.
My jsme byly takový dost teda mladý dívky.
Ale nás to samozřejmě jako nabádalo k tomu, že když můžeme pomoci, tak samozřejmě že musíme pomoci.
Abychom tedy měly jako dobrý pocit, že, že prostě někomu pomáháme a zvlášť takovýmhle postiženým lidem.
No a tam v těch vagonech to bylo teda dost krutý.
To bylo úplně holá podlaha a někteří teda jako seděli opření o stěnu a někteří teda jenom leželi.
A je pravda, že bylo tam několik mrtvých v každém vagonu.
A toho slavnostního pohřbu potom se zúčastnil právě můj tatínek, to organizoval.
A ten je v Žalově na hřbitově.
Tam je velký jako památník takový sloup a z..
Byli to lidé z.. tedy Poláci, Němci, Rusové, Holanďani..
A teď už si momentálně nevzpomenu, kdo další, ale opravdu mnoho národností.
A my jsme tam měly pomáhat těm maminkám, který tam provizorně upravily na nádraží jako takové provizorium kuchyně.
Takže se tam vařila veli.. ve velikém takovém kotli polévka.
Ale my právě, protože my jsme to ještě neuměly, tak jsme musely do těch vagonů chodit a nabádat ty vězně, aby se nenajedli.
Protože to by jim mohlo uškodit.
Třeba nám to možná někteří měli za zlý, ale my jsme to myslely dobře.
My jsme říkaly, ano, dostanete další jídlo, ale až za chvíli, ne hned.
A oni tedy jako pokud.. jako mohli se vyjadřovat, pokud někdo z nich jako mohl mluvit,
tak jako první jejich slovo, který já třeba si pamatuju, je: „Essen, Essen, Essen.“
Strašně toužili po jídle, protože..
Opravdu teda jako pochopitelně neměli, že jo, dost jídla, v takovýmhle zařízení, v koncentráku.
CM: {nesrozumitelné}
JJ: Ano podařilo se nám to, že prostě jako někteří byli naprosto moudří.
Ale někteří už byli na pokraji vysílení a ti se tedy domáhali jako tvrdě jídla.
I když teda jako jsme měly doporučeno, ať jim pokud možno toho tolik mnoho nedáváme.
Tak to se nám snad podařilo.
Ale je pravda, že bylo v tom každým vagoně několik jako už mrtvých, který se vykládali tady na tom nádraží.
A pohřbili se potom jako slavnostně, to už byl konec války, v tom Žalově na tom hřbitově.
A je tam veliký sloup, na kterým jsou prostě odznaky těch různých zemí.
Francouzi tam třeba byli, to jsem zapomněla říct.
Ale jinak se stalo, že když večer odjížděli s těmi žebřiňáky, kterými tam přivezli jídlo a oblečení,
mn.. tak to bylo pod plachtama a mnoho těch, kteří mohli vystoupit z..
Jako se dostali do těch žebřiňáků a lidi jim samozřejmě pomohli.
Přikrejvali je těma plachtama a odvezli je.
Takže mnoho se jich zachránilo tímto způsobem.
A potom jich mnoho těch, kteří mohli chodit, tak ti zase jako utekli.
A znám několik případů..
Já mám dojem, že by bylo úplně zbytečný jmenovat, ale že se tady dokonce jako i oženili a založili rodiny.
A zůstali tady velmi dlouho teda v Roztokách vůbec.
A nebo v tom okolí.
Takže tohle bylo na jednu stranu dobré a je tedy pravda, že když potom..
Ten vlak tady směl zůstat pouze dva dny.
Tohle se stalo hlavně večer, že.. za šera nebo za tmy už tedy jako je odvezli těma žebřiňákama.
A někteří byli natolik schopný, že mohli jít.
A samozřejmě, že když viděli to jejich oblečení, kdo to je, tak je pochopitelně ukryli.
Takže ze začátku ti lidé, kteří se takhle dostali z toho vlaku, teda ti vězňové, tak se.. dostali..
Nebo zařídili jsme pro ně.. chudobinec se to dřív prý jmenovalo.
Potom tam byla zvláštní škola.
Ale tam.. ovšem chybělo nám, strašně nám chyběly slamníky.
Ale protože v té škole v Roztokách byli Wehrmacht, jako vojsko německý..
Ale to bylo relativně se s nima dalo to vydiskutovat.
A pomohli tedy těmi slamníky, aby mohli ti lidé tu první noc teda přespat tam v tom chudobinci.
A když se teda..
Druhý den ten vlak musel odjet a když se teda ti lidé v tom..
Ještě musím říct tolik, že oni, ten jejich oblek to bylo hrozná špína.
Hmyz a všechny takovýhle jako děsně jako nepříjemný záležitosti.
Takže tím, že ti okolní.. z těch okolních vesnic přivezli i oblečení, tak se mohli skoro všichni převlíknout.
A my jsme ty jejich obleky pálili.
Tam kousíček proti tý, tomu chudobinci je skládka, takže tam, tam se to prostě..
Ale tehdy ještě platilo zatemnění, takže jsme to museli udělat až vlastně druhej den ráno.
No ale mezi tím už byli na těch slamníkách v tom chudobinci, byli převlečení, dostali znovu najíst.
A prostě zdálo se nám, že alespoň trochu se ta jejich situace tomu našemu teda snažení..
Dá se říci pouze snažení, nemohli jsme jim víc pomoct, my jsme všichni nebyli lékaři, že jo.
My jsme byli prakticky jako jenom normální lidi, který jako k tomu zdravotnictví nebo k tomu měli velmi dlouhou cestu.
A neuměli jsme to, ale snažili jsme.
Co jsme mohli udělat, to jsme teda pro ty všechny lidi z toho vlaku, z toho koncentráku, teda udělali.
A protože tedy tím pádem, že jsme se o ně trochu postarali, tak ten další den, kdy už ten vlak musel odjet..
Nevím přesně, kde skončil, odjel do Prahy, ale kde skončil v Praze, to si nepamatuju.
Ovšem tam v Praze si je už rozebrali, myslím, do nemocnic.
A tady u nás v Roztokách ti, kteří zůstali a byli natolik schopní převozu třeba nějakým tím žebřiňákem..
Protože nic jinýho tehdy neexistovalo, že jo..
Aut bylo hrozně málo a tak.
Tak se odvezli dolu do takzvané Sakury, kde původně byli, byla Hitlerjugend.
Ale protože už teda konec války byl na spadnutí a Hitlerjugend..
Se myslím i ty jejich vedoucí báli, tak ty utíkali pochopitelně k Američanům.
Jakmile to bylo jenom trochu možný.
Takže ta Sakura se dost vyprázdnila.
A potom tam ty, kteří byli ubytovaní v tom chudobinci, se převezli do Sakury.
A udělala se z toho prakticky jako nemocnice.
Protože potom už se objevili lékaři nebo lékařky nebo tak, kteří mohli jako odborně pomoci těm lidem.
A už byli ty lidi převlečený a dostávali teda pravidelně jídlo.
A mohli tedy tam v té Sakuře, to byl bývalý hotel už za první republiky..
A tak tam jako vydrželi velmi dlouho, asi tři nebo čtyři měsíce dokonce.
A pomáhalo se jim, jak to šlo.
IV: Paní Jakubcová, já se ještě vrátím k tomu kdy ten transport přijel do Roztok.
Vzpomenete si, kdy Vy jste vlastně ten vlak viděla a jak jste se k němu dostala?
Kdo Vám o něm řekl?
JJ: O něm mně řekl můj tatínek a moje maminka.
A já jsem si opatřila, vzala jsem si z domova takovej batůžek, do kterýho jsem si dala obvazový materiál.
A pár prášků proti bolení hlavy, nebo..
Protože nic jinýho jsme doma neměli.
My, my jsme byly malý děti, já mám ještě bratra..
Teda měla jsem, už nemám, bohužel.
A my jsme těm lidem jako chtěli pomáhat tím, co jsme měli.
Jako nic jiného jsme prostě nemohli nikde získat.
A já jsem se to dozvěděla právě od mého tatínka a od mé maminky, že teda ten vlak tady zastavil a že vlastně..
Jako bylo dovoleno, že, že se těm lidem jako může někdo vůbec přiblížit.
Jinak to bylo, pořád chodily kolem toho vlaku hlídky.
A třeba nechtěli dovolit do tohohle vagonu, nechtěli dovolit do jiného vagonu.
A.. myslím, že právě díky tomu panu přednostovi tohle prošlo.
Nevím, jak to bylo, protože jsem byla tehdy opravdu velmi mladá.
Takže nevím, o čem mluvil pan přednosta stanice s tím vedoucím toho vlaku,
na čem se dohodli a že vůbec dovolili tady zastavit.
Druhý den teda museli odjet, ale jako přece jenom už tam zůstali lidé, kteří byli trošku z.. jako zdravotně na tom lépe.
Bohužel teda ti mrtví, ty zůstali teda na nádraží v Roztokách a byli společně jako pohřbeni na tom žalovském hřbitově.
IV: A Vy když jste přišla na to nádraží, pamatujete si ještě na ten okamžik, kdy jste tam přišla a viděla jste ten vlak?
Jak to na Vás působilo?
JJ: Dost špatně.
Já se přiznám, že v tom věku, kolik mně tehdy bylo, tak to nebyl tak strašlivý zážitek, který mám dneska, pokud si na to vzpomenu.
A pokud o tom mohu jako vyprávět, tak tehdy ten dojem nebyl tak strašný, jako je teď, když si na to vzpomenu.
Myslím, že to bylo tím, jako věkem.
Ale dlouhou dobu jsme na to vzpomínali.
Ale nás děsně povzbudilo to, když jsme potom ty lidi viděli v té Sakuře na slamníkách v normálních postelích, jako v normálním prádle.
Už neměli to odpor.. odporný vězeňský teda hadry na sobě, který se tehdy spálily.
Ale říkám, bylo, pořád ještě platilo zatemnění, tak jsme mohli až ráno za světla tohlento všechno zapálit, ale..
IV: Vám, tehdy Vám bylo patnáct let.
JJ: Čtrnáct a půl.
IV: Nebo čtrnáct a půl a.. {smích}
Vy jste vlastně potom pomáhala v tom chudobinci, kde byl zřízen ten provizorní lazaret.
Jak jste se tam dostala? Kdo Vám řekl, že tam máte jít?
JJ: No pr.. to nevím, to opravdu nevím, kdo tohlento vyjednal, že do toho chudobince můžeme odvést některé ty vězně.
Byli jsme teda hrozně rádi, že je máme kam dát, protože pro ně to bylo ohromný, když mohli jako si lehnout na slamník.
A jako přikrejt se a tak.
Že prostě poznali, že opravdu to někdo s nima myslí dobře.
Že, že mu nikdo, že nikdo jim nechce už jako ubližovat a oni to teda jako přijímali ale různě.
I tak tam byli někteří, kteří, já nevím, myslím, že se jim říkalo kápo..
A ti právě jako..
Ty na tom byli už zřejmě v tom koncentráku lépe než ty ostatní.
Tak ty někteří, já si to nemůžu, to nemůžu si vzpomenout a tehdy o jménech vůbec se nemluvilo..
Tak někteří se nechovali dobře k těm vězňům, kteří tam byli, leželi v těch vagonech na podlaze.
Ale dopadlo to pro některé ty vězně velmi dobře tím, že se mohli teda jako..
Utéct a dostat se do rodiny, kde o ně pečovali.
A potom ještě, že mohli jako spolu komunikovat.
Že jo, brzy už potom skončila válka, takže oni měli samozřejmě z toho taky velikananánskou radost.
Protože to znamenalo pro ně osvobození z toho všeho, co zažili.
A nepamatuju si, že by některý ten vězeň říkal, byl jsem tam tak dlouho, tak dlouho, tak dlouho.
To nevím.
Ale je pravdou, že asi za rok nebo za dva přijeli, přijelo několik vězňů sem do Roztok konkrétně.
Vím, že jsme tehdy byli..
No měli jsme z toho strašnou radost, že jsme se dožili, jako dobře už teda jako uzdravených.
Zdálo se nám aspoň.
Tak Holanďani, Poláci, Němci dokonce i tedy, antifašisti a tak, se tady u nás v Roztokách sešli dole v zámečku.
Dokonce mám i fotografii. Někde.
A byl tam jeden Holanďan, na to si vzpomínám.
To byl hrozně mladej hoch, kterej ten koncentrák vlastně zažil, když mu bylo asi patnáct let.
Takže to bylo různě namíchaný.
Byli tam staří, mladí, všechno dohromady.
IV: Jak jste se s nima dorozumívali?
JJ: No špatně. {smích}
Velmi špatně, protože za jedno oni ti vězňové byli téměř každý, oni je jako nedali dohromady.
Jako jazykově nebo co se země týče, že jo.
Pokud možno se snažili Němci je dát každýho jako mezi jinou.. já nevím, řádku lidí.
A oni neuměli prostě jazyk, protože na to vůbec nebyl čas.
Oni prostě se do.. dorozumívali, já se domnívám, to nevím přesně, ale já osobně se domnívám, že jenom posunkama.
IV: Spíš jak.. Já jsem myslela, jak Vy jste se s nima mluvila, vlastně před nima.
JJ: Á, my jsme s nima téměř nemluvili, protože oni nemohli moc mluvit, oni jenom žádali: „Essen, Essen, Essen“.
Oni byli příšerně vyhladovělí.
Že jsou špinaví, to už si na to asi zřejmě zvykli, to, to jim vůbec nevadilo.
To jim vůbec nevadilo.
A potom se hrozně rádi teda samozřejmě jako převlíkli.
A pamatuju, ještě v tom chudobinci, když už se převlíkali a vyhazovali ty s.. ošklivý věci..
To, to oblečení z toho koncentráku, vězeňský.
Tak to prostě, my jsme tam třeba..
Protože jsme nevěděli, jestli pro všechny vyjde dost toho oblečení z těch okolních vesnic, tak jsme je jako..
Samozřejmě, že jsme jim dali k dispozici oblečení, aby si vybrali, co se taky velikosti týče, že jo, není možný..
Ale oni byli všichni tak vychrtlí a hubení, že prostě byli vděční úplně za každou, každý triko.
Každej, každou bundu, nebo cokoli, co tehdy bylo, já už si to ani nepamatuju přesně, co jako dostali na sebe.
Ale z toho byli hrozně potěšení.
A my jsme ze začátku, když jsme nevěděli, že budeme mít dostatek oblečení pro ně pro všechny, tak jsme..
Tam v tom chudobinci, tam byla pouze pumpa, že jo, studená voda, vana plechová.
A do tý jsme tehdy část toho vězeňskýho oblečení naházeli a primitivně jsme to tam prali.
To bylo taky dost děsný, protože to bylo jenom ve studený vodě, že jo, a nešlo..
Od nikaď jsme nemohli jako se dostat k teplý vodě.
IV: Kdo.. JJ: No ale.. prosím?
IV: Kdo to tam řídil vlastně tu pomoc zdravotnickou v chudobinci?
JJ: Hm.. No tak to se přiznám, že si jako, jako taková malá holka tohle přesně nepamatuju.
Tak tam ještě tehdy jako zdravotníci, odborníci, lékaři nebo tak to ještě ne.
V tom chudobinci ne.
Ale potom dole v Sakuře, kam už se část těch lidí, kteří jako byli na tom zdravotně daleko nejlépe proti těm ostatním..
Tak tam už ta lékařská pomoc byla.
A pamatuju si, že třeba..
Já nevím, konkrétně teď třeba vím, že pan doktor Černý přijel tímhlentím vlakem..
A už tady jako lékař zůstal mnoho let.
A on už tehdy byl natolik dobře, že mohl aspoň slovně jako říci: „Tohle ano, tohle ne.“
To si pamatuju jediný jméno..
Já vím, že třeba..
To přeskakuju a to se vrác.. vrátím, vracím na začátek..
Že třeba můj tatínek měl to štěstí, že jako po starostovi Sokolo.. jeli Němci dost.
A tatínek byl v takový jako.. Jak se tomu říkalo? Skupina?
A tam bylo několik prostě lidí, třeba místní lékař doktor Poledník, pak myslím že i z rodiny Lorenců..
Jeden z nich byl tehdy, tehdy snad, já nevím..
Před válkou nebo teda před Němcema byl na vojně jako, jako prostě teda jako důstojník nebo tak.
A oni všichni se kontaktovali, ale měli mezi sebou i třeba, já nevím, komunistu, tehdy, pana Pálku.
A ten odešel do za.. někam potom do pohraničí.
A ten možná, že tu skupinu třeba tím svým postavením, že jako možná, že..
Třeba můj tatínek byl v Petschkově paláci asi 3 dny, ale pustili ho.
Tatínek o tom moc nevyprávěl.
Ale takže mám pocit, že se ta skupina jako neprozradila.
IV: Ale to bylo ještě tedy za okupace, to neb..
JJ: To bylo za okupace tohlento všechno, ano.
IV: A s tím transportem, vlastně s tou pomocí, nějaký ohrožení jste nevnímali v tý době?
JJ: Ne, vůbec ne. My jsme si to nepřipustili.
My jsme si neuměli představit, že by mohl někdo se opovážit proti tomu se nějak vyjádřit.
Ne, vůbec, to nás ani nenapadlo.
Nám šlo hlavně o to, o to těm lidem trochu ulehčit ten krutej život, kterej tam prožili.
To byla jediná naše myšlenka, jinak jsme k ničemu jinému opravdu se jako nebáli vyjádřit, nebáli jsme se..
A hlavně potom nastala ideální situace po válce.
Když ta parta těch vězňů, kteří teda byli natolik schopni, že se mohli pohybovat,
že třeba po té Sakuře se pohybovali, chodili tam a mezi sebou se poznávali, protože do té doby se vlastně neznali..
Takže tam, že tam už jako panovala úplně jiná nálada a vycházeli si mnohem více vstříc.
Už nebyli na sebe..
Ze začátku oni v těch vagonech za, za toho, za té hrůzy, která jako nastala, když je přivezli,
tak oni nebyli k sobě příliš vstřícní.
Ale potom v té Sakuře se to zlepšilo velmi.
A mnoho lidí se potom už jako z Roztok jako přidalo, jo, ale to jako tak bejvá. {smích}
IV: Zúčastnila jste se také toho pohřbu na Levém Hradci, Vy sama, osobně?
JJ: Nezůčastnila.
Nezúčastnila, ale každý rok je tam na to vzpomínková akce, tak té jsem se, ne pokaždé, ale zúčastnila.
IV: A potom po válce..
Máte Vy sama osobně pocit, že by, že Vás vlastně tenhleten zážitek nějakým způsobem třeba ovlivnil?
Nebo.. nebo to..
JJ: Ovlivnil mě v tom, že já jsem měla úplně skvělého dědečka, to byl tatínek mojí maminky.
A ten mě naučil prostě Rusáky nemít ráda.
Protože dědeček sledoval velmi teda jako, já nevím, dalo by se říci politiku.
A věděl, co se jako děje, když se budoval Sovětskej svaz.
Takže dědeček mi říkal:
„Jim nikdy nevěř.“
Takže já to mám v rodině.
A přiznám se, že dodneška tomu věřím a dodneška prostě nemám tuhle partu lidí ráda.
Vůbec.
Že už jsem toho napovídala dost..
IV: To už bude stačit. {smích} Paní Jakubcová, děkuju Vám.
CM: Führt noch ein bisschen weiter. {odkašlání} Mluvte ještě trochu.
IV: Vlastně.. ještě, ještě prosím zůstaňte sedět chvilku. {smích}
My pak ještě.. doděláme..
JJ: Já třeba si vzpomenu ještě, paní doktorko, že třeba ty lidi by byli..
Protože oni, oni byli teda velmi tedy jako.. fyzicky na tom špatně.
Někteří nemohli vůbec chodit, ruce nemohli používat, že jo, bylo jim ubližováno.
A oni prostě neměli ani možnost získat někde hůl nebo tak nějak, aby se třeba mohli opřít.
Aby mohli teda se třeba pohybovat, to, to prostě vůbec nebylo tehdy možný.
Takže nám hlavně těch lidí bylo líto.
Já mám ten dojem, že..
Nemůžu říct, že v té době už jsem byla natolik uvědomělá, abych jako.. měla z toho potěšení.
Ale já jsem si říkala, to všechno musím vydržet.
To už nebude dlouho trvat a všichni tihle lidi, kteří aspoň mohli trochu mohou,
anebo už se teda dostali z toho nejhoršího, to prostě teda přežijou.
Ale jako bylo velmi hezké a velmi milé, když se nám stalo to, že za ty, za rok, za dva, to si přesně nepamatuju,
přijeli i třeba tadyhle ti Holanďani, že jo, Poláci a takhle a vzpomínali tady na tu dobu.
A měli z toho velikou radost, že to přežili.
Někteří už byli dokonce ženatí a prostě měli rodiny, nebo, nebo, nebo žili jako lidi už potom.
To bylo na tom to hezký, to nás blažilo.
A to se nás sešlo, mnoho víc, mnohem víc lidí, než nám pomáhalo.
Ale to tak bejvá.
To jako myslím, že není vůbec nic zvláštního, že potom spoustu lidí se přidá.
IV: Vaši rodiče neměli o Vás strach, když vlastně jste tohohle..
JJ: No to nevím, nemluvili jsme o tom, ale je pravda, že tatínek nebyl celý ty dny doma vůbec a maminka..
Protože jsem měla ještě malýho bráchu, o tři roky mladšího, tak jsem..
Teda ten vůbec, ten byl nemožnej úplně, protože třeba ten můj bratr..
My jsme samozřejmě.. tatínek poslouchal zahraniční rozhlas.
Tak třeba bratr udělal takovou věc, že poodhrnul záclonu, jak muselo tehdy bejt pořád tma večer, že jo,
a zaťukal za okno a prostě potom prohlásil, to jsem udělal já.
No ale jemu bylo deset.
Tak jako já mám ten dojem, že tohle taky jako tomu mýmu bratrovi, kterej pro mě, pro o tři roky starší ségru, neměl vůbec smysl.
Ale tak už to na světě chodí.
IV: Hm.. Vy vlastně, bylo Vám patnáct a musela jste tam ošetř.. čtrnáct a půl..
JJ: No.
IV: A musela jste tam ošetřovat ty vězně v tom chudobinci.
Jaký činnost.. Jak jste je ošetřovala? Co jste vlastně dělala?
JJ: No, my jsme neměli k dispozici příliš mnoho materiálu.
My jsme měli jenom obvazy a prostě prášky proti bolení.
Takže jsme těm lidem teda, pokud krváceli nebo měli nějaké takovéhle jako vážné jako problémy,
tak pokud nám stačil ten náš obvaz, tak jsme těm lidem jako třeba ránu zavázali nebo tak.
Nebo dali nějakej prášek proti bolesti, ale to až po tom jídle.
To až po tom jídle.
To jsme se nikdy neodvážili..
To jsme zase natolik už věděli, že takovejmhle lidem jako nelze pomoct jenom, jenom.. práškem nebo tak.
A já ani nevím, jak se tehdy ty prášky jmenovaly.
To nevím.
IV: Co těm vězňům bylo? Jak vypadali vlastně? Co jste jim ošetřovali?
JJ: No oni byli naprosto vychrtlí, oni byli, to byly téměř kostry potažené kůží.
A teprve potom, když postupně dostávali jako stravu, tak se trošičku jako zlepšovali.
To je pravda a někteří už odjížděli zase, někteří měli takovou tu tendenci, že prostě se zakulatili.
Ale někteří zůstali štíhlí stále.
Za ty dva roky, když jsme je potom viděli, tak byli..
Jenomže už byli jako veselí, tváře červený a tak.
IV: Kolik jich asi v tom chudobinci bylo?
JJ: Já mám ten dojem, neřeknu Vám to přesně, to nevím.
Ale myslím si, že z celýho toho vlaku, když jsme do toho chudobince dovedli 35 lidí, tak to bylo hodně.
Ale potom do té Sakury už se jich dostalo mnohem víc.
A poněvadž to byl původně hotel, tak to bylo jako rozdělený pokoje, tak tam už těch vězňů bylo víc.
Oni se tam vraceli z těch rodin, které se o ně nemohly dobře postarat.
To už bylo po válce, tak to už nebyl takový problém jako se teda dostat do té Sakury, že.
IV: To znamená, že to byli vězňové, kteří vlastně utekli z toho vlaku..
JJ: Ano..
IV: ..a dostali se tady někde v okolí do rodiny.
JJ: Do rodiny.. Ano a potom se třeba vrátili do té nemocnice, když se dozvěděli, že tam maj pomoc od lékaře. Třeba.
Nebo od lékařky.
To už nevím přesně.
IV: Můžete třeba jenom stručně říct, co jste potom po válce dělala?
JJ: No po válce to byly šťastný tři roky, to jsem chodila do gymnázia, do Elišky Krásnohorský, do Prahy.
Ovšem vlaky jezdily s hrozným zpožděním.
Takže když jsme měli školu od půl jedné, tak já už třeba jela z Roztok v devět.
A potom si, to je veliká vzpomínka, si pamatuju, že do školního rozhlasu..
Měli jsme fantastický kantory a kantorky.
A pamatuju si, že nám posílali školním rozk.. rozhlasem projev pana ministra Nejedlého.
Tak to se přiznám, že celá třída měla jako úsměv na tváři.
Ale je zase pravda, že my jsme třeba ve třídě měli sestru pana Fojtíka.
Která teda jako držela basu.
IV: A Vy jste potom už zbytek.. vlastně dodnes žijete v Roztokách, pořád, celý život?
JJ: Dodnes žiju v Roztokách, tatínek teda bohužel zemřel tragicky, srazila se tramvaj, tatínek to nepřežil.
No tak mamince z toho bylo hrozně.
Ale maminka tam potom upadla a měla velké proleženiny a taky jako zemřela.
Ale až po tatínkovi až dlouhou dobu.
Ale jinak my jsme byli taková..
A tatínek zase znovu samozřejmě začal se Sokolem, jenže pak ho zase, zase zavřeli bolševici.
Takže to bylo..
No nicméně tatínek měl potom dost špatnej život, protože ho posílali z místa na místo.
Nikde jako když se dověděli, že to je prostě.. takovejhle antikomunista, tak nikde neměl dobré postavení. {smích}
I když na to měl třeba.