IV: Tak dnes je 14. června 2012, nacházíme se v Roztokách u Prahy.
Hmm, já se jmenuji Pavla Plachá a budu mluvit s panem Miroslavem Košťálem narozeným 17. září 1932 v Domažlicích.
Kte.. Pan Košťál byl očitým svědkem transportu smrti, který zastavil koncem dubna roku 1945 na nádraží v Roztokách.
Pane Košťále, mohl byste nejdříve říct, z jaké rodiny pocházíte a mohl byste říct něco o Vašich rodičích
a o tom, jak Vaše rodina žila vlastně před okupací a potom následně za války?
MK: No tak já jsem.. třetí dítě rodičů.
Otec byl četník, matka byla v domácnosti.
Bratr studoval a byl starší o něco než já a sestra ta také studovala, ale jako nižší školu.
A v roce 1940 na začátku války byl otec jako politicky nepohodlný v Domažlicích,
a tak ho přeložili sem do Roztok u Prahy.
Od tý doby tady žiju, v Roztokách u Prahy.
No, otec tady sloužil na četnické stanici a občas byl i někam posunován, delegován.
Dokonce si vzpomínám, že byl i krátký čas, že hlídal zahradu v Panenských Břežanech v době Heydricha.
Ale když tam ještě Heydrich byl.
Ale jenom krátkou dobu.
Tam měl na starost nějaký dělníky, kteří tam byli na nucený práci.
Ke konci tomu '45. roku můj bratr byl nasazen, byl v, byl..
Gymnázium v Domažlicích bylo zrušeno, tohle..
Teď byl nasazen do Škodovky jako zámečník na nucenou.. na práci, totální nasazení.
A při vybombardování Škodovky při odklizovacích pracích nastydl.
Dostal zápal pohrudnice, exsudát a po pěti měsících, 16. května, už po válce tejden zemřel.
Mezi tím moje sestra, která se stala sociální pracovnicí, byla zaměstnaná v sociální péči v Kralupech nad Vltavou.
Byla v době náletů ještě se dvěma spolupracovnicemi a s jednou matkou ukryta v jednom domečku ve..
A při náletu právě ta část byla později takzvaná zóna smrti a ten domeček dostal tři přímé zásahy bomb.
Takže tam všichni zahynuli v tom, no.
Následně po tom, to bylo v březnu, následně po tom už se přiblížil konec války.
Do školy jsme už nechodili, tady, takže jsme jako se potulovali všude kolem.
Mně bylo v tý době 13 let, když přišlo avízo, že přijede ten transport, jo.
My jsme byli dobře známí s přednostou, Janem Najdrem.
Jo, to byl jako náš takovej rodinnej přítel, skoro by se dalo říct.
No ještě jako kluk jsem s nám jezdíval na kole sbírat zkameněliny.
On byl geolog a potom po válce ještě vystudoval na profesora nebo doktora přírodních věd.
A ten, právě ten přednosta Jan Najdr ten vlak tady zastavil.
A odůvodnil to, že je Praha zacpaná vojenskými transporty.
A že nemůže jet dál.
A mezi tím už se tady zorganizovalo všeobecně prostě takové úsilí o nějakou pomoc.
Takže už jsme tam jako kluci seděli na zídce na tom nádraží, takhle na tý jedný straně.
A když ten vlak přijížděl a už pomalu zastavoval,
tak někteří ti vězňové začali skákat z těch vagonů a utíkali k pumpě se napít.
No, při tom padly asi dva nebo tři výstřely, ale byly zřejmě do vzduchu, protože ne.. nebylo žádné zranění tam.
No, takže to potom už tak ty strážný nějak zvládli, že všichni vězňové museli zůstat na nádraží teda, ale nem..
Mimo.. Ale mohli se pohybovat aspoň mezi těma kolejema.
Ale ženy nesměly z toho vagonu.
Ty měly svoji strážnou, která už jako byla velmi přísná na ně zřejmě.
Protože hned střílela jako, jako jak vím potom z vyprávění.
Tak ty ženy musely zůstat ve voze.
Ten vlak stál na předposlední koleji.
Mezi tím vlakem a tou ještě.. plotem..
Tou obranou toho.. ochranou toho nádraží, byla ještě jedna volná kolej, aby byl průhled, aby mohli střežit.
No, no my jsme jako kluci asistovali všude možně, kde se jako dalo, a oni nám, oni nám řekli:
„Nevíte kluci, jak se dostat nahoru nějak k těm, k těm ženskejm?“
My jsme říkali:
„Jo, my známe způsob, jak ručkováním po zdi se dostat zadem na dráhu.“
Protože jsme tam chodívali ke konci války na dráhu krást uhlí. {smích}
A tak jsme tedy tam vylezli, já a ještě Jirka Šmídů.
Že jo, to byl kamarád, s kterým jsme se tady nej.. nejblíž stýkali.
A ze zdola nám podali velkej papírovej pytel uvařených brambor.
A my jsme to protáhli křovím k tomu vlaku.
Načež ty ženy začaly zase seskakovat z vlaku, vrhly se na to, začaly se o to prát.
No to, to už bylo moc riskantní, takže jsme zase rychle utekli dolu.
A už jsme potom k těm ženám nahoru už podruhý si netroufali.
Tak jo, to je jako náš jako příběh kluka.
Jinak jsme se pohybovali hlavně tady dole při tý silnici, kde je ta dlouhá zeď.
A ti vězňové, muži teda, nahoře stáli na zá.. u zábradlí u tý zdi a měli na provázkách různý plechovčičky a skleničky
a pouštěli dolu a jim tam přinášeli jídlo do toho.
No a my jsme jako kluci teda se pohybovali mezi tím.
No to je tak asi jako stručně jako vlastní příběh, no.
IV: A mohl byste popsat, jak, jak ti vězňové vypadali?
MK: No vězňové, oni byli strašně hubený.
No, to jako dost jsme si všimli, no.
A jinak.. všichni měli ty pruhovaný šaty, takže jako jsme je nějak jako kluci moc nerozlišovali od sebe.
Jo, protože..
A taky byl pořád takovej šrumec, taková rychlost kolem, že jako nějak posuzovat jednotlivce nešlo.
No, nebylo to možný.
No vím, že jako jsem viděl ještě jednoho Němc.. jednoho ty strážný zastřelili na..
V zatáčce, tam, kde už končila ta zeď, kterej přelezl tu zeď dole a byl si tam někde něco vzít od lidí.
A když se vracel, tak ho viděli strážní, a tak ho tam zastřelili.
Pokud vím, tak z těch, co jsou zde pohřbeni v Roztokách, tak ti ostatní zemřeli na nějaký ty choroby.
Ale ten jeden byl zastřelenej.
Jako to vím osobně, no.
No ještě Vám můžu říct jedině o tom svým otci, toho moc nebude.
IV: No, jestli můžete vyprávět vlastně, jak Váš tatínek se podílel na té pomoci?
MK: Můj otec jako strážmistr samozřejmě byl na tom nádraží taky přítomnej.
A ještě s jinými zorganizovali takovou ústupovou cestu, že čekárna, která měla jeden vchod přímo z nádraží od kolejí
a druhej vchod neměla přímej do ulice, ale z boční zase do takový předsíně u pokladny a teprve odtamtaď do ulice.
Takže to nebylo tak nápadný.
Tak otec hlídal před těma dveřma u kolejí a někteří vězni prostě prošli těma dveřma dovnitř.
Tam se převlíkli do civilu a tím zadním vchodem okolo pokladny utekli ven.
Do ulice. A takhle tam uteklo jako značnej počet těch vězňů.
Jo, ty odhady se různí, no ale říkalo se tenkrát asi 170 osob, jo.
Jeden z těch vězňů byl tady vedle u toho obchodníka Krejčího.
Jaroslav Krejčí, kterej tajně natáčel film o tom transportu.
Jo, ten, co tam byl, byl nějaký Jugoslávec, tam byl.
No, dokonce v tom filmu je natočeno, že tam spálil na ohníčku ten vězeňskej oděv.
No k tomu panu Krejčímu Vám můžu ještě říct.
Byl to obchodník, který tady bydlel vedle a měl osmimilimetrovou kameru a natáčel různý věci.
Kromě toho transportu natočil taky ještě průběh květnové revoluce tady v Roztokách.
Toho filmu, co natočil, bylo celkem pět cívek.
A byl tam natočenej i ten způsob podávání těm vězňům u tý zdi.
Tady na tý silnici.
Dost podrobně to bylo.
Ale stalo se, že po válce pak nějakej, snad pomocník z dráhy to byl, dvě cívky z toho ukradl.
Právě tyhlety nej.. nejlepší věci, skoro by se dalo říct, jo, že zmizely a už se jako nikdy neobjevily.
No, já si to pamatuju velice dobře, protože na jednom záběru jsem taky zezadu byl já.
Takže jsem o tom věděl.
No, a 15 let po válce v šedesátém roce se našly někde v tom, u toho pana Krejčího..
On už potom byl jako stařec, se našly ty zbylé tři cívky.
A já jsem s jeho synem, Jaroslavem Krejčím mladším provedl technickej sestřih.
Že to, co bylo už zničený, jsme museli vyloučit.
Ale to, co se dalo ještě použít, jsme znova slepili do souvislýho filmu.
A ten film potom byl překopírován na negativ a z negativu udělány tři kopie.
A něco z nich se teda zachovalo.
Z těch kopií.
Ale je to součást toho dnešního filmu.
I když je ten film jenom vlastně torzo toho, co skutečně bylo natočeno.
IV: A ta dnešní verze toho filmu ta je tedy ještě někým potom dodatečně upravená?
Tu současnou verzi toho filmu, ta..
MK: Ta současná verze byla potom ještě upravovaná.
Ale myslím, že jenom ta část z toho průběhu revoluce, ta zadní část.
Protože snad to bylo zkrácený ještě o ty části, kde..
Ještě ten obrněnej vlak roztockej tady jezdil až někam do Kłodzka a ten pan Krejčí s tím jezdil s nima a natáčel to.
Takže tam byla část dokonce i barevná.
A to bylo toho, z tý verze, co je tady v zámku, je vyloučená.
Ale ta původní kopie snad existuje celá.
IV: Pane Košťále, já se vrátím ještě k tomu roku '45.
Kdo vlastně organizoval tu pomoc?
To pan Najdr asi všechno sám..
MK: Jo, jo, pan Najdr organizoval jenom hlavně to dění na tom nádraží.
Jo, protože se tam taky, aby mohli ti vězni utíkat, tak se tam taky z těch lidí z davu udělal takovej umělej chaos.
Přijel vlak, lidi vystupovali, no a mezi nima vystoupili i nějaký vězňové taky z toho.
Takže takhle se to tam jako zamíchalo.
Ale vlastní pomoc, hlavní organizátorkou byla paní Preymingerová, bydlela tadyhle za námi v tom domě.
A to byla zdravotní sestra taky.
A ta jako to řídila.
A jinak lékařskou pomoc dělal doktor, Poledník se jmenoval.
Kterej potom zorganizoval tu karanténu nahoře v tom bejvalým chudobinci.
V tý místnosti, kam potom přenesli ty nemocné vězně.
A někteří tam zemřeli a někteří se uzdravili ještě.
Ta pomoc trvala až prakticky až do doby toho odjezdu vlaku, to byl skoro nepřetržitej..
Ten vlak tady stál přes noc dvacet hodin asi.
A potom teprve jako to už bylo.. byl pan Najdr donucen.
Už jako, už nešlo prohlašovat, že je Praha zacpaná vojenskými transporty, že není možnej průjezd.
Protože oni chtěli průjezd skrz Prahu dál na jih.
No a to je přes Prahu dost komplikovaný.
Nebo v tý době bylo.
IV: A ty vězňové, kterým se podařilo utéct, co se s nima pak dělo? Oni..
MK: No tak hlavně se také organizovalo to, že pro případ, že by se po nich pátralo v Roztokách,
tak je převáželi přes řeku a utíkali na druhou stranu za vodu.
Protože Vltava je tady široká, čili nemohlo se předpokládat, že by ji přeplavali, jo.
A přívoz tady byl, fungoval jenom jeden v tý době.
Takže je ty vězně jako odsunovali pryč z Roztok.
A nebo potom samozřejmě mizeli z Roztok do vesnic.. poměrně daleko.
Jeden z těch vězňů byl nějaký Belgičan a povoláním geolog.
A ten si nějak dobře rozuměl s tím přednostou stanice Najdrem.
Protože Najdr jako ze záliby sbíral zkameněliny a zabýval se tím.
A inspirovalo to toho Najdra potom tak, že od toho Belgičana dostal nějakou knihu ve francouzštině.
Tak se pan Najdr naučil trochu líp francouzsky, něco věděl ještě z gymnázia, ale trošku se naučil francouzsky líp.
Tu knihu přečetl a začalo ho to natolik zajímat, že začal jezdit ve volné chvíli do Prahy na přednášky.
Když už těch přednášek měl.. jako že jich víc, tak si složil nějakou státní zkoušku.
A když už těch zkoušek měl dost, tak udělal doktorát přírodních věd.
To už mu bylo přes 50 let.
IV: Takže někteří z těch vězňů zůstali i v Roztokách potom?
MK: Hm, já nevím o žádným přímo v Roztokách.
Tenkrát to bylo jako dost riskantní.
Když byli v tom, v tý karanténě, tak tam přijelo gestapo z Prahy.
No a chtělo je snad postřílet, nevím.
A ten doktor Poledník je tam nepustil s tím, že tady je karanténa.
A že v Roztokách je plno německýho obyvatelstva s dětma.
Jo, že tady je i Schülerheim támhle plnej dětí.
A že by se mohla ta nákaza rozšířit a on že je obvodní lékař a že za to ručí.
A nepustil je tam, takže oni odjeli a tím pádem ještě těch zbylejch několik vězňů zachránil, kteří to přežili.
IV: Pamatujete si ještě na ty dozorce, kteří doprovázeli ten vlak?
MK: No my jsme jako kluci ty doz.. ty dozorce moc neviděli, protože oni se shromáždili na konci vlaku.
Tam měli nějakej snad osobní vagon.
A celou tu dobu, co tady byli, tak byli víceméně pod vlivem alkoholu.
Takže jsme je ani moc neviděli venku.
No, sem tam se mihnul i z vlaku, když přijel nějakej německej voják, ale ten nepatřil k těm dozorcům.
Jako ty tam byli u.. jako schovaný skoro, by se dalo říct.
IV: Vám tehdy bylo tedy 13?
MK: Mně bylo tenkrát 13 let.
IV: 13 let. Jak na Vás, jak to na Vás působilo, ten, ten vlak, celá ta událost?
MK: No, pro nás to bylo něco takovýho strašně podivnýho.
Protože my jsme nikdy před tím s ničím takovým se nesetkali.
Jo, a najednou jsme to viděli z blízka a v takovým tom syrovým stavu úplně.
Jako ono se to nedá dost dobře popsat.
Když to dneska člověk vidí ve filmu, i když je třeba dobře natočenej film o těch koncentračních táborech,
tak skutečnost je vždycky ještě trošku horší.
No a tady u toho vlaku to na nás to tak působilo jako něco strašně divnýho.
Něco, co by snad ani nemělo existovat.
IV: Zúčastnil jste se pohřbu těch mrtvých vězňů na Levém Hradci?
MK: Hm, přímo na Hradci ne, jenom tady v ulici nahoře.
Ale tam byl jako dost nával lidí, takže jsme tam nebyli a..
IV: A to tehdy ten průvod jel nějak přes Roztoky?
Nebo.. jste říkal, že jste z..
MK: No od toho domu nahoře, od bývalý chudobinec.
Jo, dneska je tam ta lidová ško.. škola nějaká, umění, nebo co to tam je.
Nebo družina už je tam zase teď.
Ono se to něko.. několikrát změnilo.
No ale tak tam od tamtaď šli jako horem, jo, dřív se chodilo ještě.. vezli a..
Jako my jsme tam na hřbitov už potom nešli, tam..
Na hřbitově měli svoje starosti.
IV: Vaši rodiče neměli o Vás strach, když jste se vlastně tady pohyboval takhle, když tu byl ten transport?
MK: No, strach asi měli.
Ale ono to bylo všechno tak rychlý, že na strach ani nebyl čas.
Já si dneska uvědomuju, že když jsme tam lezli s tím pytlem..
A ta kolej byla volná, průhledná, že mohli, já nevím, z druhýho konce vlaku mohli klidně po nás střílet.
No, to jsme si vůbec neuvědomovali, že by tam bylo nějaký takovýhle riziko.
No, teprve když potom se ty ženský začaly o to prát tam, takže vznikl takovej nějakej větší chaos, tak jsem..
To by mohlo upoutat pozornost těch strážnejch, tak jsme radši potom zase slezli zpátky.
Možná, že kdyby ty ženy tam neudělaly ten chaos takovej u toho, u toho vagonu, že jsme tam toho mohli vytáhnout víc.
Jo, ale potom už to nešlo.
IV: Co se dělo po odjezdu toho vlaku?
MK: No tak lidi se rozešli.
Všude se o tom jako mluvilo.
Ale už jako věděli, že už se dál nedá nic dělat, no.
Sem tam se někdo zeptal, jak se daří těm v tý nemocnici nahoře teda v tý karanténě.
No ale jako už to utichlo celkem.
IV: A ta událost toho transportu, připomínala se potom po válce nějakým způsobem v Roztokách?
MK: No připomínala, připomínala se každej rok, no.
Vím, že už i první rok, že se připomínala.
A to ten první rok byl ještě ten film celej.
Všech pět cívek, všech pět dílů.
A tam byl ten.. a to se tady promítalo, takhle veřejně to bylo, někde v nějakým sále, už nevím, kde.
A tam ten transport byl jako v tý, ještě v tý plný verzi.